 Bé, no sé si coneixeu aquest premi, és el Premi Internacional Memorial Walter Benjamin. És un premi que convoquem des del Consorci del Museu Memorial de L'Azili, des de l'any 2011. En aquests moments el premi té caràcter bianal i per tant ara estem a la tercera edició. En el seu inici, en el seu origen, aquest premi tenia dos basants, un basant en el qual es premiava un projecte artístic. Sempre, això també ho havia dit abans, el premi per té el caràcter transversal de l'obra de l'autor J.T.Galemany, de Walter Benjamin, però tenia sempre el propòsit, com he dit al principi, de donar suport al projecte artístic, vinculats a estudis, per exemple, una mica, també amb la línia del que parlàvem abans de la Maripat, un personatge de Walter Benjamin també és un personatge polièdric, interdisciplinari. En aquest premi, sobretot, es fonamentava i es fonamenta en valorar estudis sobre art, fotografia, arquitectura, urbanisme, cinema, filosofia, història, literatura, sociologia, etc. Tenint en compte aquest caràcter transversal de l'autor J.T.Galemany. A causa després de diversa de la crisi econòmica del 2012-2013, vam haver de reduir el premi una sola línia, que és la línia que fem actualment, que és el reconeixement a un treball assaigístic inèdit, i aquest premi, aquesta modalitat, hi ha una dotació de 4.500 euros, la persona premiada, i també, alhora, també hi ha la possibilitat, i gairebé la certesa, de publicar llibre en una col·lecció que tirem endavant amb la càtedra Walter Benjamin, Memoria i el J.T.Gili. Dit això, el que faré és llegir l'acte del jurat. Bé, no llegiré tot l'acte, sinó de manera resumida, l'acte d'aquesta tercera edició del Premi Internacional Memorial Walter Benjamin. Bé, doncs, després d'haver una cosa que ha oblidat, el fet que no hi hagi representants i institucionals, ja us podeu imaginar quins són els motius, perquè havia d'estar aquí la presidenta del consorci del Museu Memorial de l'Azili, Sònia Martínez, i també havia d'estar aquí el diputat de Cultura de la Diputació de Girona, Albert Pinyaira. Però bé, ens autogestionem. Doncs, com deia, després de la evaluació dels originals amb mesos per resolució de la presidència del consorci del Mume, de data 17 de juliol de 2017, el membres del jurat presents a la reunió de data 18 de setembre, i considerant també les valoracions a meses pel membres no assistents, van acordar aconseguir el Premi Internacional Memorial Walter Benjamin, reconeixement a un traball exegístic inèdit en la seva tercera edició, d'una diputació de 4.500 euros a l'assaig. Ho diré, hi ha una part malament, no ho diré gaire bé, es Kinderfuhr, dia de Clàrum, infàncies e interrupciones en les emissiones ràdiofòniques de Walter Benjamin, l'autora del qual és Anna la Franconi. A l'hora també el jurat va voler també fer una mansió especial del treball, l'autoritat i sus descontentos, una lectura des d'Aren de Edgar Estraele Porras, tot reconeixent la seva valua exegística i també en recomana la seva publicació. Com abreu a punt biogràfic de la persona premiada en Alan Franconi, és doctor en filosofia contemporània i estudis clàssics, i també és màster en arts per a la Universitat París VIII. Per altra banda, Edgar Estraele és, entre altres coses, llicenciat en història, filosofia i antropologia, i és també doctor en filosofia. Tot seguit, el director de la càtedra Matzimiliano Fuentes, de la càtedra Walter Benjamin, lliurarà a Edgar Estraele el diploma que acredita aquesta mansió especial del jurat. Si us plau, si Edgar Estraele vol aproximar la taula. Bé, moltíssimes gràcies. És un plaer poder rebre aquest guardó i, simplement, doncs... També gràcies per totes les xerrades que he tingut l'ocasió de sentir que en realitat es vinculaven molt amb les meves propies preocupacions. I, finalment, el vice-rector de relacions internacionals, George Gimmer, farà allorament Anna Franconi, que és la guanyadora del premi, el diplomà que acredita com a guanyadora del premi. Volia agrair el consorci del Mume a la càtedra Walter Benjamin i també al memorial Walter Benjamin de Portbou per convocar aquest premi cada dos anys, i també al jurat per haver decidit premiar un treball tan insòlit, o fràgil o tentatiu com el que vaig presentar fa uns mesos per presentar-me aquest guardó i agrair aquest reconeixement. Moltes gràcies. Només breu ment, George Gimmer, que és membre del jurat d'aquest premi. Per cert, no he dit qui eren els membres del jurat, ho diré. Amb aquesta improvisació de que no hi ha els representants institucionals, la veritat és que ens hem embolicat una mica. Els membres del jurat són Francesc Cabat, que és artista visual, Xavi Antíc, Jordi Llobet, Pilar Parcerices, Angel Quintana, Hermot Visisla i George Gimmer. Acaba d'arribar al diputat de Cultura de la Ivutació de Girona. Si cas, tu fas la valoració i després, si vols, pots fer unes paraules final. D'acord? Qui no parla com a vice-rector, sinó com a president del Consell Assessor de la càtedra i com a membre del jurat que determina aquests premis i amb un limitaré senzillament llegir el text del determiní del jurat. Volia dir una, o mencionar, que el treball premiat d'aquest any és el primer treball dedicat al debat de Benjamín. I dèiem a la inauguració que la feina que fem a la càtedra és no tant filologia Benjamíniana com més aviat també tractar temes afins a la obra i al pensament de Benjamín. Evidentment, també volem fer i premiar treball sobre Benjamín i quina fèiem d'afclarar el treball sobre la feina radiofònica de Benjamín és una aspecte de la obra de Benjamín que és poc conegut. Ara només llegiré el que ha decidit el jurat. El jurat valora que el treball assagístic reuneix els condicionants que el fan mereixador d'aquest reconeixement pels següents motius. Es tracta d'un assaig que aborda una qüestió relativa a la trajectòria de Volta Benjamín que, en el nostre entorn cultural, és poc coneguda. Concretament, planteja una aproximació acurada als textos que el filòsof belinès va escriure per ser mesos per la ràdio entre 1927 i 1933. Textos que, amb freqüència, tenien el format de compte o peces de teatre per al públic infantil i juvenil i que se metien amb la veu del mateix Volta Benjamín. La portació de l'autora se centra fonamentalment a remarcar el potencial subversiu d'una obra pensada per un públic divers i majoritari en una Alemanya que estava en vies d'entrar en una regressió democràtica sense punt de retorn. Així mateix, el text posa l'emfasi en la relevancia que van adquirir als nous mitjans de comunicació de massa en una societat moderna i complexa com era la República de Weimar del triomf definitiu del nazisme. L'escriptura de l'autora també incideix en el potencial ambivalent dels mitjans en mostraces. Tant poden esdevenir una plataforma ideal per interrompre la normalitat quotidiana tot afavorint posicionaments crítics útils en els percepcions del passat immediat o per actuar políticament en el mateix present, com convertir-se en instruments canalitzadors de la propaganda del totalitarisme. Doncs, enhorabona, en nom del jurat aquest assaig i vull també llegir la menció que va decidir fer el jurat. Així mateix, el jurat també fa una menció especial del treball d'autoritat i sus descontentos, una lectura d'Ester Arendt d'Edgar Strele-Pores, tot reconeixent la seva valua sagística i en recomanant la seva publicació per següents motius. És considerar que l'autor de l'assaig fa una aportació de gran altura intelectual sobre una qüestió l'autoritat que sovint és tractada de manera inadequada i amb poc rigor analític. A partir de la línia de pensament marcada per a Hannah Arendt l'autor formula una lectura complexa i qualitativa del concepte d'autoritat que el pot entendre com que el com vinculat a qüestions com la lesitimitat, el consens, la concessió i reconeixement dels altres, etcètera. És a dir, la seva analisi de l'autoritat s'allunya d'una visió simplista de l'àmbit del poder que confon no poques vegades l'autoritat amb l'autoritarisme o l'actitud autoritària. Doncs des d'aquí també el nom del jurat, felicitats. I ara, com he dit abans, per cloure aquest acte intervindrà el senyor Albert Pinyaira, que és diputat de Cultura de la Diputació de Girona, i com he dit abans la Diputació de Girona és la patrocinadora d'aquest premi. Bé, bon vespre. A totes i a tots. I gràcies per ser aquí en l'entrega d'aquest tercer premi, Falte Benjamín. Gràcies en el... Excusem primer de tot l'alcaldessa de la Junquera, la Sònia, que també volia venir, però aquests dies per motius obvis que les agendes dels alcaldes seran una mica, diguem-ne, complexes, doncs no ens pot acompanyar, però era la seva intenció venir. M'agradaria també destacar-ho. Una salutació especial pel Jordi, pel director del Mume i per tots els altres membres de la taula i pel Georg també per ser aquí i per tots els membres de la càtedra. Gràcies per acompanyar-nos. Aquest any celebrem la tercera edició d'aquests premis. De fet, aquest és un premi que segueix com una estructura bianal perquè el premi el donem cada dos anys, un any a premi i l'altre any hi ha la publicació del premi, una altra des de la Diputació i col·laborem des dels inicis. També ho fem amb el Mume, amb el Museu Memorial de l'Exili, que entenem que el Mume fa una tasca important que ens ajuda, sobretot, a explicar una època molt significativa de la nostra història, de la nostra història recent, aquest concepte d'exili tan lligat amb la frontera i tan lligat també amb Walter Benjamin. Jo que soc de Puigcerdà, que soc el calde de Puigcerdà, allà la frontera és molt present també. La frontera sempre l'associem amb molts conceptes, conceptes a vegades més vulgars, com pugui ser el contravant, però la frontera és sinònim d'intercambi, d'acció de connexió i també d'exili. D'exili en un doble sentit, aquesta frontera nostra, la nostra frontera Pirinenka ha coneixut molta gent que durant la Guerra Civil va haver de marxar cap a Europa i visseversa gent que des del nord d'Europa o des del centre d'Europa es va dirigir cap al sud, fugint de les dictadures, fugint de la persecució, fugint del nazisme, com per exemple, del terbenjament que dona nom en la càtedra, que dona nom al premi i que, com tots vosaltres sabeu, va acabar els seus dies a Portbou i en aquest lloc, tan meravellós que es va adequar al Portbou, se li ret també un sentit humanatge en la cultura dels passatges i també en el cementiri de Portbou. L'objectiu principal d'aquesta càtedra del terbenjament, memòria d'exili, és intentar proporcionar un espai acadèmic cultural de reflexió a l'entorn d'aquesta figura d'aquest filòsof tan important i també de les condicions històriques de les dictadures, de l'exili, de la guerra, en les quals es despleguen la vida i l'obra de Benjamins. I nosaltres, com a Diputació i com a Administració Pública, fem nostre aquest objectiu, el coneixement acumulat a l'entorn de la figura de Benjamins i sobretot que es continuï fent recerca a l'entorn d'aquests conceptes. Amb aquesta tercera edició del premi, sobre el reconeixement on treballa ser gestic inèdit, nosaltres el que intentem són, bàsicament, dues coses. Primera, intentar visualitzar la presència a casa nostra en el territori gironí i molt particularment i significativament a Portbou i a tota la zona de frontera d'aquest personatge tan important de la història i del pensament del segle XX i que ha condicionat tant també el pensament, la història i la filosofia actual i segurament també la futura. I per tant, en aquest sentit, no cal donar-li projecció internacional a Benjamins, perquè ja en té més aviat és a la inversa, és la figura de Benjamins, la que ens dona a nosaltres, projecció d'aquest premi. I intentem una segona cosa, que és incentivar, que aquesta és molt important i aquest és l'objectiu principal, la recerca i la transferència de coneixement. Aquest és l'objectiu fonamental de la càtedra, de totes les càtedres, de fet, perquè moltes vegades jo ho comento en el fons, les càtedres són segurament aquell punt que més en relació amb la universitat, el món acadèmic amb la societat, probablement. Si alguna finalitat i alguna avantatge tenen les càtedres, les càtedres és aquell dinús, aquell nexa d'unió entre la universitat, entre el món acadèmic, entre el coneixement i la societat, en el territori. Aquesta càtedra no és una excepció en aquest sentit i intentem això. I intentem, a banda de que sigui l'unió entre món acadèmic i societat, també incentivar la recerca i la transferència de coneixement. Això ho fa el moment, això ho fa la càtedra, ho intentem fer també des de l'àrea de cultura de la Diputació de Girona i per tant en aquest sentit estem contents de poder donar suport en el museu, de poder donar suport a la càtedra i de donar suport als premis i que es pugui continuar profundint en l'estudi acadèmic de l'obra de Walter Benjamin en tots els àmbits de la cultura contemporània que el mateix Benjamin va investigar la memòria històrica, la teoria de la modernitat, l'estètica, la teoria de la literatura i els estudis abreus. És evident que hi va deixar una petxada històrica important, una petxada important també en el pensament del segle XX. Ei, com tants altres, va ser perseguit pel Regim Nacional Socialista per la seva condició de Jueu, ei i tants altres i ens en recordem de tot aquest món del segle XX, del món d'entre guerres, del món de la pujada, del nazisme al poder, de l'auge del poder nacional socialista, de la Segona Guerra Mundial, de tot aquest exili que tantes persones van i van patir i de tantes i tantes persones que van construir des de diferents àmbits, el tron i el gruix del pensament i la cultura, jo diria, la cultura modernes. Podem pensar en Benjamin si parlem, per exemple, de filosofia, de pensament, de història del pensament, però podem pensar, per exemple, més baix si pensem en literatura i totes les aportacions que va fer a la literatura contemporània i ajudar-nos a entendre un món, en aquell moment, a voltes complex, com que és un premi felicitat, sobretot en els guanyadors, Alana Lanfranconi, per aquest premi, infàncies i interrupcions en les emissions radiofòniques de Walter Benjamin. Això no sé com s'hauria de traduir, no sé si seria nens per la claritat, per la il·lustració, o potser més o menys per efecte, més o menys. Nens, il·lustració per nens. Felicitats per aquest premi i també aquesta menció per Edgar Estrelle le Porres, l'autoritat i sus descontentos. Moltes gràcies i per primera, per participar-hi, per descontar. I segona, pel guardó i tercera, que jo dic que encara és més important perquè, al final, aquest guardó, més que l'adultació econòmica, tots els premis, normalment, tenen una adultació econòmica, és important. A nosaltres el que ens fa més il·lusió és que no només s'hagi fet recerca, sinó que després aquest premi queda en forma de publicació. I, llavors, tot allò que romant per la posteritat és el que realment té valor i té sentit. En guany ha hagut 16 projectes que s'han presentat. Per tant, no és fàcil pel juratriar, però en qualsevol cas, tenim la sort d'aquesta, tenim un premi que comença a ser, diria, conegut i reconegut, això per nosaltres és important, i això es demostra no només amb els treballs que s'hi presenten, sinó sobretot amb la qualitat dels treballs que s'hi acaben presentant i amb la qualitat dels treballs guanyadors. Us encorajo, des del moment, a seguir difonent aquesta història tan recent nostra del segle XX, que sobretot va tenir aquest concepte d'exili, molta importància aquí, la demarcació de Girona, i, en general, a tota la serralada, a tota la serralada pirinenca, a tota la feina que feu des de la càtedra Walter Benjamin per poder seguir d'anar a conèixer, tot i que, com deia, ja pràcticament no cal aquest tan pensador universal, i sobretot també que continuem això, incentivant no només mirant enrere, sinó sobretot no cal només estar mirant les tesis de la història de Benjamin, sinó sobretot incentivar que a futur continuem a venir recerca, com deia, i transferència de coneixement, i que podem ajudar a les noves generacions que pugen, que pugeu aquest, també vosaltres, feu recerca històrica. Moltes gràcies a tots per ser aquí, gràcies també a tots els que us feu possible, i sobretot al jurat. El jurat sempre és una feina ingrata, i heu d'estaco sempre això, perquè fer de jurat és una feina poc reconeguda, imprescindible i molt valuosa per qualsevol premi, però bé, amb qualsevol cas, gràcies al jurat que li toca sempre la difícil feina de decidir. Decidir a la vida o en qualsevol àmbit no és fàcil, no és gens fàcil, però sobretot penso i més en els moments que estem que sempre cal tenir clar una cosa. La primera és que és important, és necessari, és imprescindible, sempre amb qualsevol societat, tenir la capacitat de decidir, i la segona no només és important tenir-la, sinó exercir-la, perquè les capacitats que no s'exerceixen no serveix de res. Això val per qualsevol, per qualsevol circumstància de la vida, i evidentment també val pel nostre poble i pels moments que estem vivint com a país. Mireu, la història del segle XX, i penso que aquest és un bon marc per dir-ho, ens ensenya que és una història convulsa, on moltes vegades els principis democràtics més elementals no es van respectar, seria dir, poc, això, al contrari, va ser aquesta història que és el braçol de la societat culta, com nosaltres ens pensem, aquesta història d'Europa que ve de Grècia, que ve de Roma, que ve del Montjueu també, com es deia l'assatge magnífic, un dels assatjos que a mi m'agrada més de la idea d'Europa, de l'Esteiner, aquesta Europa que es creu tan culte, potser no era tant, perquè fa quatre dies va passar el que va passar. La història ens ha de servir per aprendre i per potser entendre que el món canvia i que hi ha una altra manera de decidir les coses al futur. Benjamin parlava de dèia, d'aquest ben duratge que anomenem Progrés, no? Em sembla que eren la seva tesi novena, de les tesis de la història, deia, jo que anomenem Progrés és aquest ben duratge, i parlava amb una visió negativa de mirar enrere, de mirar els morts, que no pot evitar-ho, no us la situo tota perquè ja la coneixeu sovradament, bé, doncs penso que el que cal a dia d'avui és mirar endavant, entenc de repeteixo que sobretot cal sempre tenir la facultat de decidir i d'exercir-la, i sobretot que en aquests moments sàpiguem tenir tots plegats com a societat una mentalitat verdaderament cívica-pacífica de l'Europa moderna i contemporània del segle XXI, no del segle XX, perquè el segle XX ens va ensenyar les coses que no havíem de fer. Moltes gràcies. Moltes gràcies, diputat, i també dir que el diputat de Cultura ha arribat una mica tard, una mica just, perquè venia des de Puigcerdà, i és molt lluny i s'ha trobat en accident, per tant, que li ha dir-ho en sembla, i una altra qüestió molt breu és sobre d'un sobre el bus, m'has dit que ho digués, no sé si us ho ha comentat en Miquel, el bus que demà anem de Girona Purbou surt des del passeig de la Copa, al punt de trobada, es diu, en sembla, que està al costat del riu, hi ha un aparcament de busos, també hi ha una oficina de turisme, si cas, ara ho podem mirar una altra vegada aquí amb en Miquel. I bé, una vegada més, surt a dos quarts de nou, o sigui que s'ha de ser un quart de nou en el bus per anar bé. Moltes gràcies i demà continuem a Purbou.