 Un honorable consellera. Moltes gràcies per les teves paraules comprensives de la problemàtica de les universitats i concretament de l'empreset del Pau Fabra. Presidenta, el Consell Social, mestres, perquè ara Vives Fierro era un mestre i ho era abans, però crec que no et podria dir altra cosa que mestre a partir d'ara, Jordi. Anteriors, rector, professor Morejo, companys del Consell de Direcció de l'Universitat, de l'equip de Direcció de l'Universitat, tots vosaltres, però no que no us esmenti concretament, director general d'universitat, secretari del Consell Interuniversitari, representants d'altres institucions, altres universitats. Moltes gràcies per ser aquí. Vissarrector, us agraeixo moltíssim que hagi vingut i que estigueu amb nosaltres el dia d'avui. Senyor Consell, benvingut, companys de l'Universitat. Acabo ja aquí les endreixes, encara que es podrien diversificar una mica més, perquè he anat mirant les cares que hi ha avui, hi ha molta gent, gent molt estimada, molt ulguda, i m'agradaria enviar-vos una abraçada a tots individualment. Començaré molt brusc, no d'una manera tan delicada com ho he fet la consellera, però per dir aproximadament el mateix, demanant permís a tots els que, com jo, us sentiu desolats celebrant, no sé què, mentre alguns bons companys són a la presó o a l'exili. Demanant-vos permís per continuar aquesta certa celebració, que és la cerimònia inaugural del curs acadèmic. Encara afegireu una cosa que potser no compartireu amb mi. Alguns de vosaltres estic segur que no la compartiu, però deixeu-me la dir, quina enorme porqueria a les presons si les hem de fer servir per gaire més que per preservar la integritat física dels ciutadans. No m'agrada enganxar immediatament aquest tema les meravelles que penso dels artistes com Antoni Vives Fierro, el del meu estimat col·lega Jordi Camí, que avui he actuat com un gran artista. Tenim un retrat extraordinari de Pompeu Fabra a la nostra, ja molt respectable, col·lecció de pintura i de cartells, i hem passat una estona gloriosa escoltant el professor Camí. Dic que en tenim un, perquè em refereixo aquest, en tenim un altre d'una altra època, però ara em refereixo aquest, el del Antoni Vives Fierro. No sé si us heu adonat que en certa manera la lliçó del professor Camí també ha dit coses sobre la mirada pròpia del retrat de Fabra per Vives Fierro, on una pila de llibres retallats i algun traces caducer ens fan malgrat tot entrar en el misteri dels retrats i de la cara d'un home. Fa pocs dies, mostrant una erudició que deu ser pròpia del personal d'administració i serveis d'una universitat bona com la nostra, l'Oriol Font i el Pere Rioja, que treballen amb mi, i ja treballaven abans, però que treballen amb mi durant aquests anys que porto a la Mercè, em van fer notar que aquest estil de colall els recordava les pintures del Simboldo. Em vaig quedar parat i l'anestèsia encara em dura. Segons el THI, el Times Higher Education, la Universitat Bombéu Fabra és la primera universitat del nostre entorn, una de les millors joves del món, la 57 d'Europa, la 135 absoluta del món, crec que ningú d'aquests voltants s'acaba de donar ben bé del que significa aquest gran èxit, encara que se'n parli bastant, sense dubte, i del respecte enorme amb què actualment se'ns veu des del món. Ara tot això no vol dir res, sinó que fos que reflectés un gran esforç de la nostra comunitat, un esforç que no puc passar, ignorar i continuar la feina sense felicitar-vos els que sou aquí i a través vostra a la resta dels companys, amb totes les meves forces, amb el gran orgull que sento de poder representar-vos en els altres de base mundial, on es couen els interrogants sobre la qualitat i el sentit de la vida universitària. Espero que us sentiu satisfets per què us ho mereixeu. Hi ha una frase de Chateaubriand sobre l'estalvi del menyspreu, un estalvi que de vegades és necessari a causa del gran nombre dels que n'estan necessitats, que tinc entre les meves frases preferides. Ara provo d'invertir-la. Hi ha moments en la vida en què cal administrar l'admiració sense cap reserva, perquè és molt gran el nombre dels qui l'amereixen en el grau més alt. I vosaltres esteu entre aquests no en tinc cap dubte. La meva admiració doncs a tots els professors, personal d'administració i serveis i estudiants que han posat durant aquests últims anys les seves millors virtuts en el seu desenvolupament professional a la Universitat Bonbeufabra i el meu agraïment incondicional. No patiu si parlo de mirar-nos en detall aquesta valoració de la Universitat Bonbeufabra des del rànquing més afinat que hi ha entre els més reputats i que s'edifos aquests últims dies a partir de la reunió de Singapur. Ara això no ho farem, no ho faré. No patiu, però em sento un pes a dir-vos que en la part més objectivada de les dades que utilitza el rànquing, que no per tant a la reputació institucional sinó a les pures dades de qualitat, la Universitat Bonbeufabra està entre les 50 millors universitats del món. La puntuació en citacions de la Universitat Bonbeufabra és aproximadament la mateixa que tenen les grans universitats del món, aquelles que ens fan caure de jonells en lluornats cada vegada que sentim només el seu nom. La resta són valors d'opinió sobre nosaltres, reputació, una reputació sobre recerca, sobre docència, sobre internacionalització, en un grau menor sobre capacitat d'innovació i transferència. Bàsicament, aquest és l'esquema del rànquing. Aquesta reputació, en el temps, no pot fer altra cosa que augmentar, sempre que siguem capaços de conservar aquesta altíssima qualitat de base. La Universitat Bonbeufabra està obligada a mantenir aquest registre. Això significa que l'exigència en les nostres decisions sobre persones, contractació de persones, vull dir, promoció de persones i projectes ha de ser molt estricta, ha de continuar sent estricta. Exactament igual que quan els fundadors de la Universitat, amb el rector Gullol al davant, lliures d'obligacions personals a les hores, elegien els millors col·legues que ara, en aquests moments, no dic que per desgràcia, perquè el jubileu, la jubilació és un moment de felicitat, però per desgràcia, nostres estan jubilant. No ens confonguem en aquest punt amb una gran amabilitat, amb un gran respecte i un tracte tan efectuós com sigui possible, amb un esperit de comprensió del que no ens és familiar i de l'altre, no podem però afluixar en el nostre registre de qualitat. És el millor que podem fer per durar, el que ens cal per sentir-nos segurs a la nostra pertinença a la Bonbeufabra. Els deixats, els tramposos, els infatigables conspiradors del poder del grup de personals a fi amb finalitats extracadèmiques, són els nostres grans enemics, els únics que poden ensorrar a aquesta universitat. L'ignorància que s'ignora ens és el pitjor varí. Evidentment, espero que aquests resultats al TIG se'ns reconeguin i que tant la societat civil com el govern ens ajudin a millorar-los encara més. La consellera potser no sap que procuro no que xarma matabalen moltíssim les queixes sostenudes dels representants universitaris aquí i allà, i que només m'interessa fer evolucionar positivament els nostres millors projectes. Entre aquests projectes n'hi ha dos que vull esmentar, que vull tornar a esmentar, perquè no és la primera vegada que m'hi refereixo en aquest faristol, potser no inaugurant el curs. Estrictament parlant, no tot és ciència a la universitat. Pretendre que els motlles de la ciència s'apliquin exhaustivament a tot esdeveniment acadèmic és un error al qual ens han acostumat certs fanatismes, crec que menys freqüents avui que fa uns anys, però encara presents. La universitat té també una extraordinària labor cultural entre les mans. I crec que la nostra universitat faria bé de destacar en aquest terreny com destaca en els estàndards científics els quals m'acabo de referir ara fa un moment. Aquesta és una feina de tots. Potser les uques atenció a la paraula perquè està a punt de canviar. És una paraula que tenia alguna caducitat. Hem de passar a dir-ne això que està en funcionament, que hi hagi negable amb el permís del professor Ramíó, Carles, crec que ha arribat el moment de canviar-ho. Ja ho consultarem al Consell de Govern, però vull dir en això que els noms de les coses es poden canviar sempre que no vulnerin altres aspectes relacionats amb la legislació vigent. I de manera que crec que val la pena que ho canviem perquè és un nom que ja és una mica lleig i els que no són de l'universitat bombofabra no tenen ni idea de què poden voler dir, però és la reunió de departaments i centres en una sola cosa. Només hi ha 8 unitats en aquest moment, encara que formalment continuem tenint departaments i facultats perquè hauríem de canviar els estats per desfer aquest equívoc. Però tenim, en el funcionament natural de l'universitat, només 8 unitats que estan coordinades amb diversos representants, etcètera, i això anomenem unitats de coordinació acadèmica uca. Però ja és de les últimes vegades que... Com que la presidenta del president social hi tenia molta afició i diu que està a punt d'abandonar-nos, aprofitarem a fer un bateig en el teu honor. T'ho dic de veritat amb tot l'efecte ja ho he dit abans, Núria, i moltíssimes gràcies una altra vegada. Bé, deia, potser les uques d'humanitats, llengües i comunicació podrien sentir-se més desafiades que les relacionades amb enginyeries i ciències experimentals. Però no necessàriament. Sota la direcció del Delegat de Cultura, el professor Javier Aparicio, s'està desenvolupant un programa que voldria que afectés tant la imatge exterior com la vida interior de la nostra comunitat. El programa abraça, per exemple, l'art track que ara ja coneixem tots, opf a Google Art amb centenars de milers de visites en aquests moments, els diàlegs que organitza, anualment, la professora Tamara Germanovic, el projecte Cultura UPF, que la Barcelona es col·lofmanament brinda als seus participants i a tota la universitat, o, entre altres coses, els tractes amb la Fundació Vila-Cases i l'optimització artística i social del nostre patrimoni, que és un patrimoni curt, perquè som molt jovenets, encara que tenim algun edifici una mica més antica, edificis restaurats, però tenim una col·lecció, com deia abans de pintura considerable, tenim la sala tàpies i tenim, sobretot, la capacitat d'ensenyar-ho a través d'aquest concepte d'art track a tots els visitants, a tots els que vulguin visitar l'Universitat Montbeufabra, sense tenir particular interès en els esdeveniments pròpiament universitaris. És una obligació que tenim com a institució de ser maples en el món i que tothom pugui venir enduensa una bona impressió d'aquesta universitat, no només per criteris de la seva qualitat científica, de la seva qualitat acadèmica. Aquest programa, que em refereixo, programa Cultura, ha de trobar-se aviat amb els elements, amb els principals elements efectius dels projectes de la professora Mònica Figueres, que designem amb el concepte, ara, compromís social i igualtat, i també molt especialment amb el programa de comunicació per tot el sistema UPF que dirigeix la senyora Àngels Ingla. Ens és del tot imprescindible ser una universitat exemplar en aquesta dimensió cultural i comunicativa. El meu pare no hi ha una institució científicament creïble, sinó recolza també en aquest fonament congénit de tota universitat que es prei d'edu aquest nom. No m'agrada citar-lo, però és una cosa que havia dit d'una manera particularment enfàtica en algun moment i en algun dels seus pocs textos païbles d'on Josep Ortega i Gasset. Asenyal-ho amb aquest esbós de reflexió que tota la bondat que pugui tenir l'activitat acadèmica de la Universitat Montbeufabra no serveix per res si no es pot mesurar en termes de quin impacte té en el món. Som una universitat innovadora, o ens ho creiem. Doncs innovació vol dir, em sembla, essencialment, capacitat d'impacte del que som capaços d'inventar i de conservar, com acabo de dir ara, referint-me a cultura. Impacte del que podem inventar, del que podem afegir el món, en el món del coneixement, impacte del que som capaços de conservar. Espero que aviat anotem els efectes. Per exemple, en l'itinerari d'Oscent, que el professor Pablo Pareja impulsa a través de projectes com el viatge de l'estudiant i UPF Forward. Es deu dir UPF Forward, es diu així. Igualment, per acabar, i en una relació, diguem-ho així, de pertinència mútua o implicació recíproca en el desenvolupament del programa Cultura, em referiré, ja només uns segons, el concepte Planetary Well-Being, benestar planetari, no en propi d'una temptativa de posar seriosament a prova l'Universitat de Montpeufarro al voltant d'un perfil amb un relleu igualment científic que social. Un perfil transversal molt ben presentat en la memòria que ens han passat abans, magnífica memòria, per cert, felicito els qui l'han fet, perquè m'agrada molt, cada any m'agrada més. La veritat és que n'hauria de saber qui és, que s'enocupa d'una manera més directa, i en aquest moment no ho sé i que m'excusi, però que se sentin felicitats tots els que treballen amb la Secretaria General i amb el gabinet del rectorat per fer-ho, i ensenyales algú, però ensenyales al públic en general, vols dir. Perquè els continguts, naturalment, venen del públic en general, però ara em referia a la factura material de la memòria que ha estat gairebé tan interessant com els retalls que ens presentava el Jordi Camí de programes d'humor televisiu britànic. Aquest concepte, dic, no en propi d'una temptativa de posar seriosament a prova a la universitat, al voltant d'alguna cosa que parli a l'hora de ciència i de responsabilitat social. Per fi el transversal que ens obliga a relativitzar les fronteres de les nostres unitats acadèmiques i administratives, que de vegades ens semblen sagrades i ens va molt bé que ens les posin una mica en solfa, que es desfacin una mica de tant en tant per entendre que ens podem comunicar entre departaments, que ens podem comunicar entre uques, que ens podem comunicar entre serveis, que podem aplanar la nostra organització. Vaig llançar aquest desafiament fa mesos i d'una manera molt explícita per Nadal. La collida a casa nostra i també per part dels nostres partners nationals i internacionals ha estat extraordinària malgrat les nostres evidents d'habilitats. M'ha resultat molt fàcil fer aquesta difusió. La impressió que tenim és que el tema és encertat i que tenim possibilitats. Primer, perquè el contingut és un contingut que té algun sentit dintre de la nostra universitat. I segona, perquè hi ha un interès mundial en el compromís de les institucions més, com si diguéssim, excelents en el terreny del coneixement per vincular-les a la qüestió del benestar o el malestar en el planeta. Vull agrair especialment, des d'aquest punt de vista, els professor Josep Lluís Martí i Josep Maria Antó, la seva energia anava a dir espiritual, perquè de moment ha estat bàsicament espiritual, però estem posant les condicions materials, perquè això es concreti en projectes que serveixin per fer evolucionar i per convèncer aquells que de moment s'estan acostant amb més timidesa. I també agraeixo la magnífica reacció dels col·legues que s'han prestat a col·laborar amb ells per exagerar el projecte i que han constituït ara aquesta task force que s'encarrega de... que s'encarrega de... empènyel endavant. Les explicacions, feliçment, ja m'han superat, com veieu, i si teniu una estona, us demano que llegiu el darrer número de la revista 360.opf o opf, 360, una revista digital. Jo vinc d'una època en què les revistes ens semblaven que havien de ser de paper, però la revista aquesta també està molt ben feta, com està ben feta la memòria, i estic segur que si la reviseu la llegireu amb molta facilitat i molta comoditat als més grans, els de la meva quinta, els meus joves, ja no cal, els meus joves no cal que us digui que es pot llegir en pantalla, en molta satisfacció, una revista. És un número gairebé monogràfic dedicat a aquest senyal que ben dibuixat faria un gest indiscutible de la Universitat Montbeufabra en direcció a això que acabo d'anomenar, capacitat d'impacte. És a dir, el gest una mica massa insòlit s'ha de dir en el nostre entorn en favor del progrés i el benestar que, com a universitat, estem obligats a fer. De clar, inaugurat el curs 2018-2019 de la Universitat Montbeufabra. Moltes gràcies. Moltes gràcies.