 En af de helt store udfordringer som vores velfærdssamfund står overfor, det er at det bliver flere ældre, det bliver væsentlig flere ældre. Det rejser nogle spørgsmål både i forhold til vores velfærdssamfunds finansering, altså kan vi finansere det, og det rejser nogle spørgsmål i forhold til arbejdsmarkedet. De behåvede alvære, de kravde alvære, når det er flere ældre, og vi skal have de hele til at fungere. De udfordringer er ret store, og derfor er det selvfølgelig væsentlig at diskutere, hvad vi kan gøre for at få de her ting til at hænge sammen. Vi har jo i Danmark et meget veludbygge velfærdssamfund, som tager sig af rigtig mange ting. Nogle gange siger vi, at det går fra vokket til grav, og det er det, man kan se figuren her, som illustrerer kernen i vores velfærdssamfund. Det har ude af aksten her, det er ældre, så vi starter med gennemsnitspersonen, der bliver født, og så går igennem livets faser, og da vi har meget børnepastning, vi har uddannelser, de er væsentlig i velfærdssamfundet, så kan vi se, at gennemsnitspersonen som ung, har glæde velfærdssamfundet. Det svarer i runden til alt til ca. 100.000 kroner, ikke en sekt, der kommer til folk, men det er jo, hvad det koster heroverne i børnepastningen overne i uddannelser. Og så kører vi igennem livsfasen, vi bliver færdig med vores uddannelser, vi kommer ud på arbejdsmarked, vi betaler skat, og så bidrager gennemsnitspersonen til velfærdssamfundets finansering. Og så efterhånden, som vi kommer op i årene, så trækker vi os ud af arbejdsmarkedet, og der er også en sammenhæng mellem al og helbred, som betyder, at vi dogger mere op i sundhedsvæsen, og vi kan se, at kurven kører fra det positivt og ned af det negativt. Negativt er ikke negativt ment i den forstand, at det er et problem, for det er jo den dele af velfærdssamfundet, at vi skal herovre i sundhedsvæsen, vi skal herovre i pensioner osv. Men det er en konsekvens af velfærdssamfundet, det er sådan. Som man kan sige, balansen er jo, at der skal være nok i midten, det arbejder og betaler nok i skat, sådan at vi kan dække både de ting, vi gerne vil have for børn og unge, og herovre i vildkår for vores ældre i velfærdssamfundet. Det er sådan set velfærdssamfundets hovedopgave, og som er sammenfattet i figurerne her. Så er den enkele, men alvorlige konsekvens, at det bliver flere ældre jo også ret enig, nemt at se her, fordi det bliver tydeligt, at det bliver flere personer ude i højere side af figuren, altså flere personer, der trækker på velfærdssamfundet, trækker sig ud af arbejdsmarkedet og dogger op i sundhedsvæsenet. Så det rykker balansen i hele velfærdssamfundet. Det rejser spørgsmål, kan vi finansere de her ordninger, og det rejser som sagt også nogle spørgsmål i forhold til arbejdsmarkedet. De effekter, vi taler om her, er faktisk ret store. Det I ser her, det er hvis man tæller hovedet og ser på fremadrette, hvor mange vil der være, som er 30 år eller mere i forhold til at have taget allersgruppen 20-59, for det er jo så dem, der skulle være i midten af figuren forfør og helst, have en uddannelse, helst have et job, og helst et job, der giver en god indkomst, fordi så vil det også betale noget skat. Så hvis vi sætter de to tal i forhold til hinanden, så har vi sådan et simpelt størrelsesordnet eller en fornemmelse af de forsørgere og krav, der ligger i velfærdssamfundet. Og der kan I se her, at hvis vi starter i dag, så er det sådan, at per 100 i allersgruppen for 20-59, så er der små 50 personer, som er 60 år eller mere. Og så stiger kurven stille og roligt, og I kan se, når vi kører frem her, hjem så kommer det op i retningen eller i niveau af, at der vil være 65 personer, som er 60 år eller mere, per 100, som er i allersgruppen mellem 20-59. I størrelsesorden, som I kan se, så vil det faktisk være sådan, at det vil være 100.000 færre i gruppen 20-59 år, og der vil være rundt regnet en halv million flere i gruppen 60 plus. Så det siger nu om, at det er nogle ret store talstørrelser, vi snakker om her. Når jeg tegner sådan en simpel figur her, så følger jeg, at der er usikkerhed omkring det præcise tal her. Det siger sig selv jo længere, tid vi kigger frem, jo mere usikker det bliver det her. Men alligevel så er demografi jo noget af det, vi kan få sig rimelig præcist. Altså den person, der fylder 60 i 2022, er altså 30 år i år, eller fylder 30 år i år. Og dem har vi rimelig styr på, hvor mange 30-årige vi har. Så demografi kan få sig i sonologen en pent stykke tid frem. Og det, der var netop af punkten, det er, at når velfærdssamfundet er skruet sammen på den måde som det er, så er det jo vigtigt, at vi tænker over det her og forbereder os på, hvordan vi kan håndtere de her udfordringer. Men nu når jeg siger udfordringer, og når vi tænker på den debat, der har været ikke, så snakker vi ældre byerter, vi snakker ældre problem osv. Så det er egentlig lidt underligt, at vi har fået alt denne her diskussion til at klinge meget negativt og som et problem. Fordi i hovedoversagen, at drivkraften bl.a. det her, det er faktisk, at vi lever længere. Og det tror jeg, det fleste er enige, at det er jo en vigtig ting, og det i sig selv er en væsentlig velfærdsframgang. Så det ser her, at den figure, der er opdelt for mænd og kvinder, og den ser på, hvad er den forventede restlivtid, når man er 60 år. Og det vi kan se her, det er koalistier. Det ser måske lidt flatt ud, men det er jo faktisk sådan, at både for mænd og kvinder, så bare fra halvfærserne og frem til i dag, så er restlivtiden, man har som 60 år, i denne vokset med cirka 3 år. Så det vil sige, at den vokser næsten med 1 år per hvert 10 år, der går. Det er ret så meget, når man tænker over det. Og det er jo netop et meget stort fremskridt. Hvis man spørger læge og den slags folk, kan vi regne med, at det her vil fortsætte, så siger de, at der er ikke noget, der tyder på, at de her stigninger stopper. Selvfølgelig, et eller andet sted, derude, er der en grænser, men vi er ikke i nærheden af grænsen. Det kan man også se, da jeg ved, at restlivtiden for 60 år i Danmark, faktisk er noget lavere end de fleste andre lande, og så er de lande, den vi normalt sammenvinder, som er, til eksempel svenskerne har en restlige tid, der er en 2-3 år højere end den danske. Så vi er ikke i nærheden af den grænsen. Og det har selvfølgelig nogle implikationer. Det har den implikation, som jeg talte om før. Det bliver simpelthen flere ældre, men jo også, at det er en forlængelse af livet, vi taler om. Hvis vi kigger sig på den envæsne side af det her, nemlig arbejdsmarked, hvor meget er vi arbejdsmarked som ældre. Og fordi det er diskussionen, kan vi udvide det her i takt med, det bliver flere ældre, og det lever noget længere. Så har jeg en figur her, som samler i Danmark med Sverige og Norge. Og det, jeg ser her, eller det der mål til, det er, hvor stort en andel af de personer, der er en bestemt allersgrupe, som faktisk er på arbejdsmarkedet beskæftelse. Så den blå søgle, det er de 55-59 år i. Og der kan se, at Danmark ligger meget højt. Cirka 80% er faktisk på arbejdsmarkedet og i beskæftelse. Det er højt både i forhold til vores nabo lande, men det er også højt i forhold til de oslige lande, vi normalt sammenligner med. Det er faktisk noget af det højeste i verden. Det, man også kan se uaf figuren, det er, at søglerne får de 64-årig er lavere end 45-59 år. Det er da ikke noget underligt i, men det, der ser påfældig, er, at den er væslig lavere for Danmark ind for Sverige og Norge. Det vil sige, at vi jo trækker os noget tidligere tilbage eller gennemsnitspersonen trækker sig noget tidligere tilbage i Danmark. Så det peger jo på, at der er et potentielle for, at vi kan trække os noget senere tilbage. Og netop ved at kigge på Norge og Sverige, så kan vi se, at man ikke alene trækker de så senere tilbage. De er også i stand til at have flere ældre i beskæftelse. Så det er også en væslig pointe i det her, at i takt med, at vi lever længere i så figuren før, så har vi jo faktisk holdt tilbagetrækningsalleren konstant eller faktisk sat en lille smule ned. Og det betyder jo, at vi har udvidet den periode, hvor gennemsnitspersonen ene var på pension. Og det siger sig selv, at hvis vi holder fast i på pensionsalleren eller efterlønsalleren, og får lever længere, så øger vi den tid, hvor man står uden for arbejdsmarked, og altså trækker på velfærdssamfundet, og ser i forhold til hele livet, reducerer den anden del af livet, hvor man bidrager til velfærdssamfundet. Så det er sådan set kernen i det her problem. Så er der jo nogle spørgsmål, når man diskuterer kan vi få flere ældre til at blive på arbejdsmarkedet, og to ting er ret centrale. Vil det være de opstættende? Og en af de diskussioner, der har været meget central i Danmark, er, hvis vi får de ældre til at blive noget længere tid på arbejdsmarkedet, og derfor de har nogle jobs, vil det så ikke bare ske på bekostning af især de unge. Fordi vil det ikke være sådan, at hvis de ældre har jobsne, så kan de unge ikke have den. Og det har været diskuteret meget i Danmark. Hvis man kigger på det, både hvis man samler i en eller anden, eller hvis man kigger på specifikke ordninger, så viser det sig, at sådan hænger det ikke sammen. Den figure I ser her er sådan en snitstorm af prækkerne, men det er egentlig alle os lille anden. Og det er det figuren vi, så det er, uda her, hvor stor andet del er den samlede beskæftilse, som de 60-64-årige har, og op af her, hvor meget de unge har, altså de 20-24-årige. Hvis den der kunne man godt kalde det pessimisme-hypothese, skulle være korrekt, at hvis vi har mange ældre på arbejdsmarkedet, så er der ikke plads til de unge, så skulle prækkerne jo køre sådan en pent nedover her. Det gør de ikke. Der er faktisk ikke nogen statistisk sammenhæng, så når man kan sige, at de lande, der har mange ældre på arbejdsmarkedet, de har svært ved at skaffe jobs til de unge, så hænger det simpelthen ikke sammen. Så empirien viser ret tydeligt, at det er muligheder for, hvis man får de ældre til at trække sig nu senere tilbage, at de faktisk også kan være beskæftilse. Igen husk også på figuren fra før, hvor vi samler hinanden, der kan man i hvert fald sige, at det er lande, som ligner os selv rigtig meget, og hvor det er tilfældet. Så her er der en ting, som i hvert fald er rimelig klart, hvis vi kigger på en brin. Den anden ting, det er at sige, at det er fint nok, folk lever længere, der bliver flere ældre, og vi har brug for dem, både fordi vi skal have den der finansering til at hænge sammen for velfærdssamfundet, men også fordi der er brug for flere hænder på arbejdsmarkedet, men vil folk være i stand til det. Heldigvis er tilfældet, at den aldring, vi snakker om her, den kalder man også sund aldring. For for langt de fleste, så er det sådan, at den stigende levetid, som vi så før, det er flere sunne leveover, man lægger til livet. Selvfølgelig er det en gennemstitsbetragning. Det er ikke sådan for os alle sammen, så der er også nogen, der vil opleve længere levetid, fordi lægerne heldigvis er blevet dygtige, og kan holde liv i os noget længere. Men for gennemstitsstandskånd eller personen, så er det faktisk sådan, at der er sunne aldring. For at illustrere det, så har jeg nogen tal med her, hvor man har sport, forskellige allersgrupper, hvordan vurderer I selv jeres helbred? Altså deres egen opfaldelse af deres helbredssituation, og det ser, at det er nogen 20-30 år, man har sport, og man har sport nogen 20-90 år, og det ser her, at det er andelen, som svarer. Vi vurderer selv, at vi har et godt helbred, altså vi er rimelige friske, rimelige rører, og rimelige er klar til at kunne gøre forskellige ting. Og så ser I figuren her ikke det, hvordan det blev vurderet i 97, og hvordan det blev vurderet i 2007. Og det, der er meget tydelig i figuren, det er, at både for de 67-årige, og de lidt ældre nemlig de 77-årige, at der er en meget markant stigning i andelen, som selv vurderer, at det har et godt helbred. Og det er en måde, der illustrerer, at der er en væsentlig sund aldring bag det her ting. Der er mere, kan man sige, avanceret måde, og forsøger at se på det samme spørgsmål på. Man kan se på, hvornår forskellige allersgrupper begynder at dukke hyppig dob i sundhedsvæsner, og så videre, og der kan man se, at der sker den forskydning. Så det siger jo, at det er et potentielle, hvis vi laver ordninger, som har som fokus at få de ældre til at blive noget længere tid på arbejdsmarkedet, så er der et potentielle til, at arbejdsmarkedet er både brug for dem, men også det kan omsætte sig i jobs, og der er også et potentielle i, at de fleste faktisk har fået flere sunne lever, og så det er ligesom rimeligt at stille spørgsmålet, kunne de ikke blive lidt længere tid på arbejdsmarkedet, og på den måde få linningen til at gå op, eller man kunne også holde fast i, at den anden del af livet, hvor man bidrager til, velfærdssamfundet, den bliver holdt uendret, selvom vi lever noget længere. Ikke, at vi skal skære ned på velfærdssamfundet, det er der jo bred opbakning til i Danmark, vi ikke skal, vi skal netop lave nogle tilpassninger, så vi kan bevare det velfærdssamfundet, vi har. Det er en diskussion, som nu har kørt i rigtig mange år. Politikerne har faktisk taget fat på det, af to omgange, nemlig i først med det såkaldte velfærdsforlige, som man indgik i 2006. Det lader jeg faktisk op til at løfte efterlønsalleren og pensionsalleren, og meget væst i et fremadrettet og knytte de her allersgrænser til udviklingen i levetiden. Man kunne sige, at hvis vi fra starten af, altså da vi havde lavet velfærdssamfundet, havde tænkt over, det kunne være, levetiden ville stige, havde indbygget, at når levetiden steg, så skulle vi trække os noget senere tilbage, så vi slet ikke diskutere det her. Nu fik vi ikke gjort det, og så har vi diskussionen. Men bør politikerne så begynde på det, og det var faktisk 2006. 2006, det havde sådan lidt, der var to sidder til det, man gjorde. Det ene var, at man gjorde noget, der faktisk var meget drastisk, men den anden side, det var at sige, det skal ikke lige begynde at virke nu, det skal først begynde at virke om en 12-13 år. Og det var selvfølgelig, også for ikke at få skrække en hel masse, vi er lige pludselig at sige nu, ændrer vi markant på dem. Det var som sagt meget væstigt, men det var ikke nok til at få det her til at hænge sammen, og det er faktisk baggrunden for, at man så fort på årsiden laver det, vi i dag kalder til bagtrækningsreformen, som egentlig bygger på velfærdsforlige mændrykker, de her ting er noget frem i tid. Og det er det figuren viser her. Den viser den beslutning, der er lavet omkring, hvornår man kan gå på efterløn, og hvornår man kan gå på folkepension. Og det vi ser hernede, altså det er det, fødselsår man har, så den generation, man tilhører. Og det, der var meget tydeligt, er at yngre generationer, som jo vil have en længere levetid, de skal gå senere på pension eller efterløn. Altså sker jo faktisk to ting, det ene, der vi kan se afstanden mellem efterløn- eller pension-tallerne, som i dag er fem år, den kommer til at skrumpe, ned til tre år, og så kører det ellers op af. Det første her, det kommer helt sikkert til at ske. Når vi kigger længere ud her, og vi kan se, at figuren bliver ved med at stige, så er der et lille spørgsmålstein med det. Når det er sådan i figuren, så er det fordi, der indlagt her den forvendning, som egentlig ligger i Danmark, statistikens befolkningsprognose til, hvordan levetiden vil stige. Og som jeg sagde før, det er jo indbygget i systemet her, at når levetidens stiger, så kommer de her allerede til at stige. Skulle det vise sig, når vi kommer 40 år frem, eller 30 år frem til, at levetidstigningen ikke bliver så stor, som vi i dag vurderer, så er der jo netop den automatik, så kommer de her allerede heller ikke til at stige så meget. Omvendt, skulle stigningen gå hen og blive større end vi i dag tror, ja, så bliver der en større tilpassning. Så man kan sige, at det er ret smart, fordi det er indbygget, at der er den der balance, mellem hvor meget vi bidrager til systemet, hvor meget vi trækker på det, men jo også, at vi ikke i dag skal bruge en masse tid på at diskutere, hvad levetiden vil være om 25, 30, 40, eller endnu længere frem i tiden, det ved vi simpelthen ikke. Men vi har indbygget system, som har taget højde for, at det kan være, det ender sig. Der er selvfølgelig et meget stort spørgsmål, stadigvæk, for om det her kommer til at hænge sammen. Jeg kan måske sige, i teorien eller i teknikken, så er løsningen sådan set lagt her, men det er den helt afgørende fortsætning, at folk også gør det her. Og et er, hvad den formelte efterlønsallere er, og hvad den formelte pensionsallere er. Noget andet er jo, at det kan være nogen, som synes, at de vil trække sig tilbage noget tidligere. Nogle vil synes, de har råd til det. Hvilket andet, fordi de måske har en stor pensionshåssparing, eller friværdige i deres hus. Vi hører også mange, der siger, at vi er. Vi kan godt få nemme, at vi lever længere, og vi kan sammenligne med vores forældre, eller hvad man nu sammenligner med. Vi kan også få nemme, at vi kan gøre mere, end ældre kunne tidligere. Men vi vil gerne trække os tilbage, så vi har tid til at nå og gøre nogle ting, som vi har lyst til, eller måske føler, at vi ikke fik gjort nok, da vi er unge. Det kan være rejse, eller det kan være fritidsaktivitet osv. Og det går selvfølgelig imod det her. Så der er stadigvæk et spørgsmål eller en spænding, om vi som borger vil helt gøre, som det er lagt op til politisk. Det afhænger selvfølgelig at mange ting. Det afhænger, om vi kan se, altså også for vores private økonomi, at det har konsekvenser, hvis vi trækker også tidlig tilbage, så det hænger sammen med pensionssystemer. Der er nogle ting i dag, hvor man roligt kan sige, det er ikke helt gennem en skuld, lige for den enkelte, hvad vil det betyde for mig, om jeg trækker tilbage som 30-årig eller 62-årig, eller 64-årig, fordi det er rigtig mange regler, der spiller sammen der. Så det er et af de problemer, der stadigvæk ikke er helt løst. Så når man kan sige, hvis folk skal gøre det her, så skal det også være klar for den enkelte, hvilke konsekvenser har det for mig, hvis jeg vælger lidt tidlig eller lidt senere til bagtrækningen. Der er selvfølgelig også nogle ting i forhold til arbejdsmarkedet. Rigtig mange, det ved man for undåsøgelser, siger, vi kunne egentlig godt tænke os, det er en mere fleksibel mulighed for at tække os tilbage. Altså ikke, at man kommer med fuld fart, og så lige pludselig en dag, så man trukker sig tilbage, altså mere gradvis. Det er nogle muligheder i dag, men det er også klart, at de kan forbedre os. Jeg tror, det er en rimelig sikker forutsigelse at sige, jamen når det her udvikler sig, og vi er kommet ud af finanskrisen, og arbejdsmarkedet vil stå og mangle hænder. Jamen så vil arbejdsgiverne, arbejdsmarkedsparter, finde ud af at lave nogle ordninger, sådan at det er nemmere at have en fleksibel til bagtrækning. Som sagt, rigtig mange mennesker vil gerne have det, og derfor kan det også være med til at sikre en balance mellem hvad der hænger sammen, samfundsmæssigt, og hvad der ser fornuftig ud fra, det eneste ved. Så en meget stor udfordring, flere ældre, væsentligt flere ældre, som kan påvirke vores velfærdssamfund, og vores arbejdsmarked rigtig meget. Men man må også sige, at vi er ret langt i forhold til at få det til at hænges sammen, og det kan måske også være grunden til at understrege folk til de fleste andre lande, så er vi nogle af dem, der er længst i at få det her til at hænges sammen. Men det er ikke ens betydnet med, at vi er helt i målt, og det heller ikke ens betydnet med, at der ikke er nogen spørgsmålstejn ved, om det faktisk kommer til at virke det, vi har vedtaget.