 I juni 1992, efter det er danske nej ved folkeafstemningen og masterektraktaten, kom det britiske uremarkasin diakonomisk ud med en fortsid, der visste en flok hudende vikhænger, der stormer frem. Ledesager Texen lød, the Danes said no. Det er sådanne manifestationer, og herunder et nej afgivet ved to folkeafstemninger, der har været med til at sementere billedet af Danmark som særlig Europaskeptisk. Det er en holdning, man også finder i en del af forskningen, og det er jo også en holdning om vurdering, der ofte bliver fremstæt i forhold til Norge og Sverige. Forlæsningen her vil koncentrere sig om at diskutere og redegøre for norens særlig forhold til den europæiske integrationsproces. Det er holdningen i den her forlæsningen, at det giver mening at se noren som værende særlig skeptisk i en periode af efterkristiden over for integrationsprocesen. Og at denne skeptisk må og skal forklare os historisk. Men det er samtidig også holdningen, at ser vi på situationen i dag, er den nordiske holdning til Europa måske ikke ret særlig mere, og denne måske heller ingen gang nødvendigvis særlig skeptisk. Jeg skal prøve at forklare hvorfor. Men lad os begynde i mellemkristiden, fordi hvis vi vil forklare det her forhold historisk, må vi tage vores udgangspunkt i perioden før, kan man sige, den enelige integrationsproces dynamiske forløb i perioden efter anden verdenskrig. Det man så i Europa i mellemkristiden som et generelt fenomen, det var, at lige efter første verdenskrig, der var der en bred tilsrog til og en bred udvikling i retning af at skabe demokrati, demokratiske forfatninger osv. Faktisk kan man argumentere for, at i 1920, der var 26 af 28 stater i Europa demokratisk i en eller anden form. Går man 18 år længere frem til 1938, er der kun 12 stater tilbage der er demokratisk. Resten er bukket under fortidens autoritære og totalitære strømninger, fascistiske og kommunistiske. I Scandinavien overlevede demokratiet, og det er der nok i høj grad, kan man sige, to hovedårsager til. Den ene årsager i det er, at de bærende og stærkstyrket sociale demokratier, der i mellemkristiden vokser op og bliver det dominerende parti i Sverige, Danmark og Norge, de går fra at være det vi kalder typisk klassebaseret partier med en ideologi, der sikter på en proletarisk, socialistisk revolution. De går fra det perspektiv til at blive egentlig folkepartier, hvor den politiske makt skal vinde parlamentarisk og skal vinde, hvis dem er ugerne. Det er her, at socialdemokratiske partiprogram i Danmark i 1934 får navnet Danmark for Folket, og over det efter ser man i Norge, at man går til valg på slogandet Norge for Folket. Det vil altså sige, at man har forlatt den her socialistiske, proletariske tradition og har gået over til et bredere formidlet forståelse af nationen. Man kan også sige, at det, der faktisk sker med de socialistiske partier, socialdemokratiske partier, det er, at de bliver nationaliseret i den her periode. Det andet vigtige træk, der Ermetia forklager, hvorfor demokratiet overlever i Scandinavien, det er, at det lykkes at formidle et demokratisk samarbejde henover midten eller mellem fløjene, kan man sige, i parlamenterne. Det er jo ikke sådan, at man i Scandinavien ikke bliver ramt af det samme tendenser til yderfløjspolitik, som man ser i resten af Europa. De tendenser slår skamme også igennem i Scandinavien, men de bliver holdt ned af et politisk samarbejde, et parlament, der fungerer, fordi de bærende partier er i stand til at bøjse mod hinanden. Og det er så vigtigt, fordi det sker i en fase af historien, hvor vi får den store verdensdepression, verdenskris. Og hvis der er noget, der er behov for i krisesituationer, så er det effektive politiske systemer, der kan håndtere kriserne og være med til at finde politiske løsninger på kriserne. Og det man jo associerer i Scandinavien, det er et samarbejde mellem byerne, arbejderne, repræsenteret ved socialister og socialdemokratien på den ene side, og bønderne, og de konservative partier på den anden side. Det er i forskningsliteraturen ofte beskrevet som, at det vi ser, det er rødgrønne allianser mellem arbejderne og bønderne. I Danmark, for Danmarks vedkommende, er man nødt til at sige, at det er rødgrønne og blå, fordi de konservative i Danmark faktisk også spille i mange semme sammenhænger en prominent rolle i forsøget på at finde parlamentariske løsninger på tidens problemer. Det kendte eksempel i Danmark, det er Kanslergaard forlige i 1933, hvor man laver et kriseforløb forlige, der både forsøger at tage hånd om de problemer som byervervne og arbejderne står i, arbejdsløsiden for eksempel, og på den anden side også forsøger at komme igennem en kriselovgivning, der tager hånd om de kriseproblemer som landbrugt står i i den her periode. Og de her ting er altså meget væsligt, altså det her samarbejde, formidlet samarbejde i parlamentet, er væsligt for at forstå, hvorfor man kan holde de politiske ydertendenser nede, og hvorfor man faktisk får et politisk system, der viser at kunne håndtere den her type problemer. Det bliver yderselig cementeret ved, at det er i den her fase, at man kan sige, at den moderne velfærdsstadet måske for alvor finder sit grundlag i Scandinavien. Fordi det man i Scandinavien bruger krisen til, det er ikke kun at lave kriselovgivning, der dæmmer op for krisesymptomerne her nu, men faktisk også bruger situationen frem og rettet til at give samfundene en ny, social, økonomisk drejning ved at lægge fondasen for den moderne velfærdsstadet. Demok kan man i forbindelse med kansergadet forlige et jo-peje på steinke social reform, som er en moderne social reform, der peger frem af i forhold til etableringen af den moderne velfærdsstadet, som for alvor kommer til at forholde sig ud i perioden efter 1945. Den her historiske betydning eller udvikling er vigtig for at forstå den måde, som Scandinavien går til Europa på i perioden efter 1945. Det er sådan, at ser man på en række af de den internationale forskning, der er omkring det her fenomen, så er det sådan, at f.eks. de to kælde brittiske historiker, Mark Marseover og Tony Jott, som har skrevet bøger, der har overordnede synteser, som vi siger tolkninger af den europæiske historie, der siger Marseover for den eneste, hans bærende tolkning, det er, at det vi så i mellemkridstidens Europa, det var, at der ikke rigtig var nogen, der ville forsvare demokratiet. Det passer ikke på Scandinavien, som jeg lige har vist. I Scandinavien var der effektiv forsvar for det palmetariske demokrati. Tony Jott på sin side, i sin mastodont, er en bog om Europa efter 1945, hvor han ser 1945 som et brud i Europas historie, som en ny start. Igen vil jeg sige, at den tolkning er ikke forkert for Europas om helhed, men den passer bare ikke ret godt på Scandinavien. Fordi det, der er på enken i Scandinavien, det, der er den nye start, og hvor Jott argumenterer for, at det blandt andet er sikring af demokratiet, det er blandt andet opbygning af moderne velfærdsstat. I Scandinavien var holdningen den, at det var man allerede klaret i gang med før 1945. Og hvis det sådan er, at argumentet lyder, at skabelsen er det europæiske samarbejde, skabelsen af Koldersdålunionen, skabelsen af EF er ambitioner i forlængelse af at sikre velfærdsstaten, og sikre en økonomisk udvikling, der kan understøtte det i Europa. Ja, så var den skandinaviske holdning, hvorfor skulle man tilslutte sig det? Fordi det var man jo allerede i gang med. I Norge var det sådan, at den kendte konservative politiker Karl-Hambrug udtrykte, da man diskuterede oprettelsen af Europarådet i 1949. Altså et forholdsvis kan man sige lavprofileret samarbejde, fordi det var et mellemstadisk samarbejde uden de store intentioner, sådan som det blev i hvert fald, på at styrke den europæiske integration. Men selv det var for mig, for en mand som Karl-Hambrug, som udtrykte det på den måde, og det er også det, som er omdrejningsbundet for den her forlæsning. Hvorfor skulle Norge tilslutte sig, som han siger alle Europas topper? Tule fu, det lader op. Hvis det er holdningen, og det er holdningen i en stor del af Skandinavien på det her tidspunkt, er det Europa ikke har ret meget at tilbyde Skandinavien. Hvorfor skulle man så gå med i samarbejdet? Den svenske historiker, Mikala Malmbor, som har udgivet en meget betydelig by, betydelig borg om det svenske forhold til Europa, med titlen Den Standhaftige Nationalstat, han argumenterer for, at grunden til, at Sverige ikke interesserede sig for Europa. Hvorfor de skandinaviske socialdemokrater var meget lidt interesseret i den tidlige føderelle Europabevægelse? Det skyldes, at Sverige følte, at man allerede havde udviklet en overlejende social model, hvor man ikke rigtig kunne lære noget eller få noget ved at gå i klinse og i samarbejde med det øvre i Europa. I Danmark finder vi de samme holdninger, og selvom Danmark og danske socialdemokrater er en anse mere åbne for det europæiske samarbejde end norske og svenske kolleger, så er det også sådan, at det man kan kalde 3K-holdningen er meget udbredt i Danmark. 3K-holdningen går på, at man ikke bruger sig om at gå ind i et samarbejde med det, som man kalder katholikere, kristelige demokratere og kapitalister. Partissekretæren Niels Matthiasen udtrykker det i 1957 på den her måde. Så medlem af fællesmarked vil det betyde, at vi bliver det syvne medlem i en union, der vil blive domineret afgøren af den katholiske kirke over højregående politiske bevægelse. Det tjener ind i et formål, at hevde af Danmarks opfattelse, at demokrati er det samme som den vesttyske, den franske eller den italienske. Det er helt klart, at dansk demokrati og politisk liv bygger på et andet grundlag, det samme som vi finder i nogen grad i England, til en viss grad i Canada og USA, men først og fremest i de andre nordiske lande. Og et par år senere sætter Gert Petersen, som jo netop har forlagt at sige til danske kommunistparti.dkp og er med i det nye startet SF, trum på, da han skriver, ender af en til et land i denne blok utilsløret fascistisk, men flere er godt på vej. Blokkens tyngde punkter er det Gåels autoritære Frankrig og Bonkanslernes remilitariseret Tyskland. Der er alt grund til at forvente, at de krigere isk fascistiske træk vil øves i tiden frem over. Når man nu hører Gert Petersen sidste udmeldning her, må man sige, at det kræver også lidt historisk tilgang for at forstå, hvorfor han siger det, fordi det lyder jo, kan man sige, noget provincielt og noget radikalt set fra i dag. Men man skal selvfølgelig være bemerksom på, at på det her tidspunkt i 1959, hvor Gert Petersen skriver det her, der er det altså kun cirka 15 år siden, der stod tyske tropper på dansk jord. Frankrig er involveret i en beskidt koloni-krig i Algeriet, og Italien er jo ikke et land, som man sammenligner sig meget med, og hvor man er øvet askeptisk over for til stedeværelsen af, hvad man betragter som den konservativ katolske kirke. Problemet med Gert Petersens holdning er selvfølgelig, at han på en eller anden måde forsøger at drage en lærer historien, hvor det som han siger omkring de her fascistiske træk i EF, som han jo henviser til, det er, at historien nødvendigvis må gennete sig. Det er jo den fascistiske arv fra Tyskland og Italien, der spørger i baggrunden. Det som Gert Petersen er blind for, det er jo ikke altid, at det er spørgsmålet om historiens gennete, så der er den mest vigtigte lærerhistorien. Fordi det Gert Petersen, den her sammenhæng er blind for, det er, at vi nu befinner os for det første i en helt anden verdensorden, præt af den kolde krig. Men vi er også vidende til skabelsen af et nyt europæisk samarbejde, hvis, kan man sige, fornemste opgave måske er at prøve og mildende konflikterne mellem Tyskland og Frankrig, som i den grad har været årsagt til europæiske krig gennem de seneste 50, 50, 40 år. Lad os gå til 60'erne her efter, fordi spillet ændrer sig jo i 60'erne, fordi hvad vi ser her, det er jo, at de nordiske lande eller i hvert fald Danmark bliver interesseret i at blive optaget i EF. Og hvad skyldes det? Fordi vi ser på den anden side, at her kommer man til at lægge sig ud med Sverige. Sverige vil ikke være medlem af EF. Den svensk argumentation er den samme, som den faktisk har været hele tiden, at man føler, at man risikerer sin sociale modell ved at melde sig ind i EF, og det vil man ikke være med til. I Danmark er argumentationen en anden, fordi man deler egentlig en del af den politiske skeptisk, som man ser i Sverige. Men problemet er på den anden side, at Danmark har et andet udviklingsproblem end Sverige. Og hvor svensk økonomi og svensk industri og svensk storindustri måske ikke i samme grad er hængig af at komme ind i EF, så er danske økonomi. Fordi dansk landbrug er så dominerende i den danske økonomi. Og når selv socialdemokratiske regeringer går ind for et dansk mellemskab af EF, så handler det jo ikke i snære forstand, som det ofte hedder populært et spørgsmål om flæskepriser, om at landbruget kan opnå de højeste priser. Nej, det er fordi, der er en sammenhæng mellem landbrugs export og opbygning af den danske velfærdsdag og væksten i det hele taget i den danske økonomi. Det er landbruget, der tjener fremmed valuta, som industrien skal bruge til at importere maskiner, og så videre som skal bruges til at modernisere den danske økonomi. Og derfor er der et meget tæt link mellem det, vi kan kalde landbrugindustrialisering og velfærdsdaget herunder mellemskab af EF. Og det er forskellen på, at interessen i Danmark tiber i forhold til at blive medlem af EF, mens hver vil holde sig ude. Danmark bliver som bekendt medlem af EF fra 1993. Men det, der er interessant at diskutere i forhold til den her forlæsning, det er, at det, jeg har skitteret ind til nu, der kan man godt argumentere for, at der har eksisteret en særlig nordisk særvej. Altså, at Norden har været særlig skeptisk overfor det europæiske integrationsprojekt. Mit argumentation er, at den skeptisk, den historiske skeptisk, måske ikke gør sig gelende på samme måde. Mit argument er faktisk, at den her særvej bliver opløst med den kolde krig. For det første, fordi med Sverige og Finland's mellemskab af EF, der er der ikke noget nordisk alternativ mere. De nordiske lande er bortset fra Island og Norge, altså medlemmer nu i EU, og derfor er det svært at bruge det nordiske argument. For det andet, når man kigger på det, så må man også se, at de nordiske lande er faktisk meget forskellig bundet ind i EU i dag. Finland har aldrig stemt nej ved en folkafstemning og er fuldt integreret i alle leder af EU. Danmark og Sverige har forskellige opt-outs til gengæld. Og selvom Norge ikke, altså det vil sige, har forskellige forbehold, for eksempel på ømerområdet, som er typisk eller forsvarsforbeholdet, vi kender de danske forbehold, eller vi kan tage Norge, som ikke er medlem, men Norge er på nogle punkter mere integreret i EU, end Danmark for eksempel er. For eksempel på det vi kalder udenrigs- og sikkerhedspolitiske fæld, der er Norge med i en række tiltag, som Danmark må stå udenfor. Det man kan til gengæld argumentere for, det er, at vi måske ser en ny nordisk særvej dugge op i den her sammenhæng, som er forbundet med folkafstemninger. I alt har de nordiske lande haft 11 folkafstemninger om EU. Hvor er de fem at resultere i et nej? Det vil sige altså tæt på 50%. Og det viser jo, og det underbygger i hvert fald argumentationen om, at de nordiske lande er særlig øroskeptiske. Men mit argument, det passer måske i en tidlig periode, men argumentet er måske ikke rigtig godt i dag, fordi det, der har skete, er, at den række andre lande er også begyndt at holde folkafstemninger. Og man kan nærmest vende argumentationen om at sige, at det er afholdelsen af folkeafstemninger, der er med til at illustrere, og hvad skal man sige, understræget et land som øroskeptisk. Det er nærmest sådan, at alle lande, der har holdt mere end to folkafstemninger omkring EF, EU for spørgsmål, de har fået et nej. Og det vil altså sige, at det gælder lande som Danmark, Sverige og Norge i Scandinavien, det gælder også Ierland, Ierland er det land, der holdt flest folkafstemninger i dag, men det gælder også Frankrig. Endnu mere typisk er det måske, at da holdanderne i 2005 stemte nej til forfattningstraktaten, var det endnu mere i pågegørende, fordi det anskole gjorde, at et land, som af alle historisk er blevet betraktet, som et af de mest øroskeptiske, nu stemmer nej. Det, der er sket i den her sammenhæng. Det er klart, at den politiske sammenhæng betyder en meget stor betydning. Hvis vi går tilbage i historien, så var der en tendens til, at befolkninger, det vil sige borgerne, vælgerne, mere fuldte politikerne spore. Og der har været en tendens til, at eliten altid har været mere pro over for europæiske tiltag, end befolkningen har. Under den kolde krig fuldte befolkningen i langt højere grad elitens og regeringernes anbefalinger. Derudover kan man sige, at den europæiske integration også blev mere dybtgående. Altså, vi er kommet meget tætter ned på kerneområderne i spørgsmål om overførelse af suverinitet, hvor mange borger måske føler, at EUs kompetencer nu er blevet så omfattende, at de er ved at nærme sig kerneområderne for nationalstaternes domene. Og så får det træde, så er der selvfølgelig det faktum, at EU er blevet en meget større europæisk faktor. Altså, vi startede med 6 lande i 1958, og er nu op på 27 lande i 2010. Det vil sige, at vi har en næsten bredt europæisk projekt, men også et projekt, hvor det er meget svært at træve beslutninger, og blive enige mellem 27 lande. Og især, hvis et stigende antal af de her lande skal holde folkafstemninger. Læren er, holder du folkafstemning, og gentager du den, så risikerer du at få et nej. Mit argument er derfor, at der ikke er meget, der tyder på, at den nordiske tilgang til EU i dag er særlig skeptisk sammenligning med andre lande, når man kan få nej selv i Frankrig og Holland også, som har fra starten været kærene medlemmer i samarbejdet. Hvad er det så, vi kan lære det her? Altså, hvad er læren fra Danmark og Ierland, for eksempel? Derfor, det første tror jeg, at man skal ikke forsøge at ignorere öreskepsis eller fjerne folkafstemninger, selvom de kan være, kan man sige, vanskelig at have mere at gøre. Fordi problemet er, at når man først har introduceret folkafstemninger, så opfatter borne det som en ret, ligegyldigt om denne grundlovsfeste eller den ikke er. Så har man introduceret det, er det vigtigt at holde fast i den traditionen, tror jeg. Og Holland bliver her et interessant testeksempel, fordi Holland har aldrig haft traditioner for folkafstemninger. Det holdte man i 2005, man fik et nej, men man har ikke haft en efterfølgende folkafstemning om Lisebondtraktaten. Og jeg tror resultatet, det bliver, at Holland for første gang nu får en fast, systematisk, koncentrat EU-modstanderfløj, hvad man ikke tidligere har set i hollands historie. Og det, det jeg altså lægger op til afslutningsvis, jeg vil sige her, det er, at EU må håndtere det problem, at det er vigtigt at få borgernes legitimitet. Det er utroligt vigtigt, at uden borgernes legitimitet vil EU heller ikke være en effektiv beslutningstager. Så der skal findes en løsning på det, og den løsning består i at benægte, at der er et problem, eller ved at afvise folkafstemninger. Så EU må leve med, at den nordiske servej er blevet en europæisk kvællesvej, fordi flere og flere holde folkafstemning. Men på den anden side, så må borgernes også spørgsel selv om nationalstaterne længere er i stand til at tage vare på deres grundlæggende interesser i deres fysiske sikkerhed og materielle velfærd. Måske herunder også er der overvej, hvordan EU kan opbygges, så det både er effektivt og får legitimitet. Hvis nationalstaterne ikke længere kan garantere borgernes basale interesser, så må man prøve at finde nye politiske former til at gøre det. Og en udvikling af det europæiske samarbejde i en sådan retning, kunne måske være en af vejene til det.