 Ensimmäinen luku. Rautatie. Tämä on LibriVox-äänite. Kaikki LibriVox-äänitteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saidaksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoiseksi, mene osoitteeseen LibriVox.org. Lukijana tuija-alto. Rautatie. Juhani Aho. Luku yksi. Pakkainen paukkaa nurkissa. Räiskää pitkin aidan selkiä ja seuloa huuruapuihin ja pensaihin. Aurinko kultaa kirkon ja tapulin dristejä, paistaa hauskaasti härmäiseen koivikkoon ja valaisee joka savupatsaan, joita kiemuroitellen kumpuilee piipuista ja lakeistorvista läheltä ja kaukaa. Tie ei ihan juuri kuolemataan kaan huudan reen jalaksen alla, vaikka suurullisesti ja toivottomasti se valittelee. Kuusenlatvassa kyhyttää harakka. Kaula lyhyenä ja paksuna, päähyhenien sisässä. Se on jo päivän valetessa manniköstä yöpuoltaan pellon takaa liikkeelleen lähtenyt, lentännyt riihemperä itse ja navetan yli ja istuutunut pappilan puutarhaan, jossa aivan yksinään seisoo kuusi koivujen keskessä. Ei ole harakka vielä aamiaista saanut, ei aukea kyökinovi, eikä näy ajavatta pappilan pihalla. Eilen hyvä piikanakkeli tähteitä harakalle ja eilen kun yksi hevosensa kanssa kartanolta lähti, niin toinen tuli. Joku tuolta sakastin perästä nytkin ajaa, tulee kohan se, ei tule pihaan, jäälle kääntyy pappilan alaitse ajaa, vitkalleen kituuttaa jäätä pitkin, hevonen huurussa ja miehen barta. Harakan mieli käy suurulliseksi, sillä on nelkä ja vilu, ei nyt sijallekkaan naura, vanhalle ystävälle, joka tuolla pahnansa ovella tongiskelee, eilen tuolle vielä saattoi nauraa, nyt ei viitsi. Harakka vaipuu yhä syvemmälle höyheniesä sisään, ei huoli kiinnittää huomiotaan mihinkään, eikä ajatella mitään. Eikä harakka huomaa, että niemen takaa jäätämöiden lähestyy hevosmies, kohaa törmästä pihaan, seis ottaa hevosensa kyökinnäteen, nykäisee ohjaksia, ajaa vielä vähäisen ja kääntää koivua kohti, joka kasvaa toisella puolen pihaa portin pielessä. Tuu, tuu! Nyt vasta harakka henet huomaa, kikahtaa, keikahuttaa purstoaan, hänen synämensä hypähtää ilosta ja hän laskeetuu alas puutarhan aidonseipäiseen. Miesi tuo hevosensa koivun, asettaa loimen selkään, kaataa kauroja vasuun, panei sen eteen ja korjaa vielä kerran lointa. Eiköhän tuo nyt ehkä pysyynne. Kun harakka huomaa, että mies poistuu kyökkiin päin, kopistelee jalkojaan ja aikoo astua sisään, muuttautuu hän portin pielessä kasva van koivun latvaan ja katselee pääkallellaan oksien lomasta alas. Ja kun ei miestä enää näy, laskeutuu hän alimalle oksalla ja nyt sitä jo naurattaa, olisi siellä jo ottamista, kun vain uskaltaisi. Harakka hyppää maahan, hevonen luimistaa korviaan ja harakkata yhä imelämen naurattaa. Rovasti se ei soo kamarinsa ikkunassa ja puhaltelee pitkiä savuja piipustaan lasia vasten. Hän on katsellut ja odottanut uskaltaisiko harakka siepata jotakin, ja odottaessaan hän hymyilee eikä poltas silloin. Hähä, hähä, jopa hän sai siepatuksi, mitä hän liesi saanut. Rovasti olisi niin hyvä ja ottaisi kahvia, sanoo Pian ääniselän takana. Panei hän sinne pöydälle. Kes, kes, nyt se taas, nyt se taas, eläpäs, eipä tamma annakkaan. Eikö selle korventausta matin tamma? Sen kai se liekuskon itse matti kyökissä, kuulusi olevan asiaa ta rovastille. Käskes sen tulla tänne, mitähän silloin asiaa? En kysynyt. Taitaa olla jyväin maksussa, koska on säkkejä reessä, sanoi, että tulee ulkooveen kautta. Rovasti istuutuu keinnotuoleensa, panei piippun salattialle pöydän jalkaavasten pystyön ja rupeaa juomaan kahviansa. Mutta aina hän vähän väliin ojentautuu taappäin, jotta näkisi harakan ja matin hevosen. Eipä se nyt uskallakkaan enää. Tamma on takajalallaan potkaisut ja harakka on lentänyt aitan katolle, sieltä se nyt surkee mielin alas maahan katselee. Matti okolistelee porstuassa. Hyvää päivää, herra rovasti. Päivää, mitäs matille kuuluu? Ei tuota mitään erinäistä, mitä vai rovastille, on tuo vähän kuivahka ilma. Kaksikymmentä raatia on pakkasta. Matti istuu, onhan siinä puuta. Hompatuota saanut istuakkin, vai on kaksikymmentä raatia pakkasta. Eilen oli kolmekymmentä. Vai oli eilen kolmekymmentä. Kotoa päinkö se Matti ajelee. Kotoa päinpä sitä. Olisimminä arentijyväin maksussa, jos rovasti kävisi laatuun ruvetä ottamaan. Ei ole ennen tullut tuoduksi, mutta eilen sanoi Liisa, menee nyt huomenna arentijyvät viemään, ja rovasti saattaa luulla, että ehkä maksakkaan. Ennättää vähän nuo vielä. Kun olisi vastaanottomiestä ajaisi suoraan makasiinin eteen, niin sitten saisi riisua tamman syömään. Onkai siellä pirtti kamarissa pehtori. Matti tulee sitten tänne tupakalle. Kun Matti oli mennyt, keinnutti rovasti taas tuollinsa niin, että näki ikkunasta pihalle. Sika oli yhyttänyt reen ja repi parhaallaan reikää säkin kylkeen. Toimi oli pudonnut maahan hevosen selästä. Sen oli yhyttänyt toinen sika ja kieritteli sitä lumessa. Harakkahyppeli melloin minkin ympärillä, ja ponnisteli kumpaakin vuorotellen selkään. Tammahelisteli tiukujaan ja luimisteli. Hös, siat! Härjäisi Mattio Rappusilla, tempaisi kartanolta luudanvaren ja juoksi hätään. Sain lyödyksi selkeän sitä, joka säkkiä repi. Se vinkaisi pahasti, hyppäsi syrjään ja survaisi toista kylkeen. Pihanmatkaan ne siitä yhdessä juoksivat, jäivät sitten kuuntelemaan, päät toisissaan kiinni. Mutta harakkaliensi kiirusti toiselle puolen pihamaata. Rovastista tämä oli niin hupaista, että täytyy ihän hänen sitä ihan ääneensä nauraa. Matti juoksi pirttiin, tuli sieltä pehtorin kanssa ja ajoi hevosensa makasiinin eteen. Siat aikoivat tulla perästä, mutta kun Matti taas äriäisi äkäisesti, eivät uskaltaneet. Mutta harakkaliiteli kuusesta alas reensialla ja alkoi aamiaisensa. On se ääjä vielä aika vankka, vaikka on pienituuma, eli rovasti itsekseen, kun näki Mattin kantavan suurta säkkiä reistä makasiiniin. Minä ei jaksasi, vaikka olen nuorempi mies. Rovasti alkoi keinua lyhyen, keinutuolissani ja puhalella savuja ylöskattoa kohti. Ei sillä vain ole yhtään lasta. Rovastilla niitä oli jo seitsemän. Tavu-ympyrät vaelisivat puolikatossa, isoonivat, kohosivat ylemmäksi, koskivat kattoon, kilpistyivät takaisin, hajosivat ja erisivät useiksi pieniksi ympyröiksi. Ei ole lapsia, vaikka on ollut naimisissa enemmän aikaa kuin moni muu, kuinka kauolli ei ollutkaan. Mikähän siinäkin lie, että muutamilla on, muutamilla ei? Niin olikin, ettei Mattilla lapsia ollut, vaima hänellä oli, liisa, mutta ei muuta joukkoa mitään. Vahden asuivat he korventaustan pienessä mykissä pappilan metsäsaralla. Vanhoja he olivat molemmat, olivat jo olleet kauan ja pieniä. Pieni oli hevonenkin tammarupukka, vaikka riski, ja pieni oli liisan lehmä. Muusta maailmasta he eivät paljoa tienneet eikä muu maailma heistä. Muutamia kertoja vuodessa he vain ihmisten ilmoissa kävivät. Kirkossa joulun pyhinä, kolmena pyhänä, peräkkäin, juhannuksena ja pitkänä perjantanäripillä. Tammikuun lopulla Matti sitten tavallisesti toi arentijyvät rovastille ja vaihtoi ruustinnalta kehruuksia liisalle. Sillä välin elelivät he sylän maassaan. Matti kaatoi keväällä pienoisen kasken, polttisen seuraavana kesänä ja kylvi muokkasi peltotilkunse ja pani toisen puolen rukiiksi, toisen potaatiksi. Sitten hän heinä aikana keräili yhdessä liisan kanssa aholta ja purojen varselta heinä tevoselle ja lehmälle. Syksyntulen ja talvikaudet pyydys teli Matti lintuja ja jäniksiä. Pysyä ei Matti ollut ikipäivinä kädessään käyttänyt. Liisa auttoi Mattia kesillä ulkotöissä, ruokki talvella lehmän, borsaan ja kissan ja kehrasi sitten Mikkelistä lähtien helluntaihin saakka ruustinnalle villoja ja liinoja. — Vielä se on riskimiestua, Matti! — sanoi Pehtori, kun tuli Mattin kanssa makasiidista ja Matti heitti melkein tyhjän säkkinsä räkeen. Mattista oli aina mieleen, kun häntä riskiksi mieheksi sanottiin, mutta aina hän kuitenkin siihen virkkoi, mitäpä tuota minun riskeudestäni vanhan miehen, ei pidä pilkata vanhaa miestä. Riskin pihän toki Pehtori on itse. — En toki ole, mitä se Matti nyt sanoo, vai ei Matti ole riski, kun kantaa selässään puolen tynnörysäkin? — Eihän siinä toki ollut, kun vähän päälle kymmenen kapan. — Ompasi tämä maar siinäkin. — Mitäs minä nyt enää, mutta toista se oli silloin nuoramiesä olleessa, ja Matti kertoi kiiluvin silmin saman kertomuksensa, jonka joka kerta ennenkin oli jyvän maksussa kertonut. Ja kertomus oli semmoinen, että kun hä vielä renkinä olleessaan tässä samassa pappilassa oli kerran ollut riistä puimassa, ja kun säkkiä kannettiin riihestä aittaa, niin ei muuan renki laiska vetelys, mikä lie ollut, vaikka oli iso, ruvennut osastaan kantamaan, sanoi vain, ettei hän jaksa. — Eikö noita ehkä saatane ilman sinuakin, oli Matti sanonut, vääntänyt säkin kummallekin olkapäälleen, ja sanonut vielä sille renkille, että jos haluttaa hyppää itse säkkien päälle, niin pääset riikyydillä pihaan. Silloinpä oli Pehtori tuonnut rovasti vain ajalta, tämä nykyinen oli jo kolma sille siellä matinmuistina-aikaan, tuonnut ryypyn. — Vaan mitäpä nyt enää jaksaisin vanha mies, ei minusta enää ryypyn tienä ajaksikaan. — Ja eikö se Liisa siitä pitäen mattiin mielistynyt, sanoi Pehtori, joka ei ollut yskää ymmärtävinään. — Mitähän liet tehnyt? — So, tamma, mattikäänsi hevosensa takapihalle päin, Pehtori hyppäsi kannoille. — Siitä pitäenpä se oli, kun Liisa ajatteli Mattista, että tuose nyt on se minun, kyllä minä tiedän. Pehtori puheli siksi näin, kun tiesi, että se puhe oli Mattista mieleen, vaikka Pehtori muuten oli ylpeänlainen mies, niin välistähän laski leikkiä. — Kyllä se oli totta puhuen siitä pitäen, kun se Liisa mielistyi minun, vaikka ei se sitä ole kuulevinankaan, kun sille sitä sanoo. — Elätok, huonon rahjushan olet ollut kaiken ikäsi, vaan sanoo, vaikka ei se niin ajattele. — Eikö se ole itse Liisa Mattille tunnustanut, siitä pitäen ruvenneensa hänestä tykkäämään? — Mistä se Pehtori kaikki tietää? — Niin ovat ihmiset kertoneet. — Eiköhän Pehtori omasta päästään. — Emminä, niin kuului Liisa itse sanoneen. — Liisa itsekkö, ei se sitä sanomaan mene, vaikka kyllä minä sen silti tiedän, että niin se oli, luuli ennen rahjus mieheksi, mutta silloinpas näki. — Maasta se pienikin ponnistaa. — Liisakin oli ennen riski tyttö. — No, Matti repäisi rinnuksen rivakasti auki. — Liekkö tuo nyt niinkään, semmonen tavallinen terveihminen? — Matti sitoi hevosensa reensepiin kiinni ja katseli viekkaalla silmällä Pehtoriin. — Entäs Pehtori, mitenkäs se on sen asian kanssa? — Kertoepa se Liisa vähän joulupyhinä merkinneensa, että mitä? — Että kyökki piikaja Pehtori, ja yhä viekkaammin katseli Matti Pehtoria. — Minäkö? — Ei, akkaen puheita. — Pankaanhan toki vähän enemmän jauhoja appeseen. — Kyllä tämä riittää. — Pehtori päätti hämmästyttää Mattia uutisella. Sen tähden hän oli oikeastaan ruvennut puheisiin. — Ei taida Matti tietää, että minä tulen kohta Tatsuuna mieheksi. — Niin, miksi kää mieheksi? — Tatsuuna mieheksi. — Mikäs miehe, se on se, se on semmonen mies, joka näyttää tietää, että osaa kulkea, kun tulee Tatsuunaan. Päivällä lakua ja yöllä lyhtyä valkeata, jossa ajan sivuitse, mutta punaista jos pitää seisuttaa. — Se on hyvä virka. — Mattista se oli aivan kumma virka, eihän sitä kuitenkaan Pehtorille sanonut. — No minkä tähden se Pehtori lähtee poistaista talosta? Kysy hän siihen sijaan. — Rovasti on sukua Lapinlahden inspehtorille ja minä tulen Lapinlahden kirkonkylään. — Ei taideta tarvita täällä omassa kirkonkylässä semmoista tiennäyttäjää, sanoi Matti. — Mitäs sitä täällä, kun se on siellä se rautatie? — Rautakottie. — Se joka kulkee kajaanista kuopioon ja pääsee sitä myöten ulkomaillekin, vaikka Helsinkiin, jos tahtoo. — Sitä tietäkö? — Niin, niin, ei muuta kun istut vaunuu vain. — Niin pääsetkö vaikka Helsinkiin? — Yhtä kyytie. — Eikö pidä syöttääkään välillä? — Ei tarvitse, rautatien hevoset syövät juostessaan, tietääkö Matti, mitä ne rautatien hevoset syövät? — Emminä häntä. — Ne syövät halkoja. — Ilkää toki Pehtori vanhaa miestä, vai juostessaan halkoja, en uska kuitenkaan. — Halkoja ne syövät, va kuutti Pehtori. — Mutta Matti katkaisi aina kaikki puheet, kun huomasi, että häntä narrattiin. Ei hän ollut enää Pehtori ja kuulevin ankaan, puri huulensa yhtenne työnsi valmiin appeen, hamuilevan tammansa eteen. — Pehtori mielestä ei maksanut vaivaa ruveta selittelemään. Hän heitti avainnipun olalleen ja lähti vihellellen pirttiin päin. — Luuli saavansa narratuksi. — Petyit miesparka. Matti peitti huolellisesti hevosensa loimella ja nakkasilla ja lähti rovasti puheille. — Nyt ne mitattiin jyvät, kaksitosta kappaa sen verran sitä pienestä mökistä, sanoi Matti, kun oli tullut sisään ja istuutunut oven suun sille arkule, jossa kirkonkirjoja kinkereille kuletetteen. — Matti istuu peremmäksi. — On hän täällä tuolla jakin. — Kyllä, minä tässäkin. — Tässä olisi piippu ja tubakka on tuolla. Rovasti toi Mattille piipun, niin neuvoi tubakka astiään kakluunin reunalta. Matti pisti piippuun, raapasi tulta ja sammutti tikunhyppysissään. Sitten kantoi hän sen varovasti uuniin. Vähän aikaa istuivat Mattia rovasti mitään puhumatta. Rovasti keinnutti keinnut tuoliaan ja Matti puhaltaa tuhutteli pieniä savuja pitkän piipuvaren päästä. — Tervennäkössä on saanut Matti olla, kysyi sitten rovasti. — Tervennähän tuota on saanut Lujan avulla olla, vanhuushan se kuitenkin vai väliin tahtoo. — Eihän Mattia toki vielä vanhuus, riskin mies kun kantaa vielä selässään puolen tynörin säkin. — Mistä se rovasti on sen kuullut? — Näinhän minä tuon omilla silmilläni, kun kantoi selässään, niin kuin ei mitään. — Niin kuin ei mitään, hehehe, vai näki rovasti sen. — Minä, vaikka olen nuorempi mies, en jaksaisi liikauttaakkaan. — Kyllä, rovasti toki jaksaisi, jaksoinhan sitä minäkin ennen nuoromiesä ollesani. — Ja Matti kertoi rovastille, että hän, kun tässä samassa pappilassa entisen rovastinaikana renginä ollesan kerän oli ollut riitä puimassa, ja kun säkkiä piti riihestä makasiin niin kannettaman, niin ei muuan rengi laiska vetelys, mikä lienee ollut, vaikka oli iso, ruvennutkaan osastaan kantamaan, ei sanonut jaksavansa. — Mutta silloin väänsi Matti kaksi säkkiä selkäänsä ja sanoi vielä sille rengille, että jos tahdot, hyppää itse vielä säkkien päälle, niin pääset riikyydillä pihaan. Pehtori oli silloin mennyt rovastin puheille, ja vähämpäästä oli tullut ja sanonut, että rovasti oli käskenyt ryipytellä Mattia siitä hyvästä. Matti katasti kulmaisa alta rovastiin. Rovasti kallisteli avaimiaan taskussaan, nousi seisohalleen, kulki pari kertaa lattian yli, veti käden ja avaimen taskustainen meni lahvinsa luo. Avasi sen, niin kuin oli joka kerta ennenkin Mattin käydessä ja kertoessa avannut, otti pullon ja pikariin ja käski Mattin tulla ottamaan. Matti esteli niin kuin aina ennenkin oli estellyt, sanoi, että jos menee päähän vanhan miehen, mutta otti sitten kuitenkin ryipyn, niin kuin oli aina ennenkin ottanut. Rovasti pisti taas pullon ja pikarin piiloon, lukitsi lahvin, solahutti avaimet taskunseja, istuutui keinumaan. Puheltiin, minkä mitäkin pidettiin vähän välijäkin ja tupakoitiin. Tuli siihen sitten rovastin ruustinnakin Mattia kättelemään ja haastattelemaan. Kysyi ruustinnan, mitä Mattille kuuluu ja mitenkä Liisa jaksaa, eihän Mattille mitään erinaista ja hyvin hän Liisakin jaksaa, mikä päsillä jaksaessa, kun on leipää ja lämmintä. Pitäisi toki Mattin toida Liisa useammin kirkkoon, kun ei Matti käytä Liisaa kirkossa kuin moniaan kerran talveessa, sanoi roustinnan. Ei toki ole milloinkaan yhteen kertaa jäänyt, saisihan se käydä pari kolmekin kertaa, jos tahtoisi. Ei kyse tahdot? Ei tuo hyvin tahdokkaan, kun sai lasi, että näkee kirjaa itsekin katsella. Vieläkö Matti näkee ilman laseja? Minäkö? Ei hyvä ruustenna, en minä ole pitkään aikaa nähnyt lautaksi lyöpien, näin mitään vaikka kuinka koettaisin. Mattin pitäisi ostaa silmalasit. Silmalasitko? Ei ole minä koetellut, vaan ei ole ollut käypien. Matti ei uskaltanut katsoa rovastiin. Rovasti keinun ja puhalteliin savuja kattoon, katasti vilkaisemmalla Mattiin, hän tiesi, että Matti oli huonolukuinen, hyvin huonolukuinen. Kukapa niitä elukoita ruokkisi, jos Liisa joka pyhä kävisi kirkossa, sanoi Matti. Mattin pitäisi ottaa piika Liisalle avuksi, onhan Matti varakas mies. Mikä varakas mies minä? Ei toki hyvä ruustenna, kunhan leivässä pysyy, jolla toki kuuluu olevan rahoja velkanakin. Ne on niitä maailman puheita hyvä, kunhan leivässä pysyy. Niin vaan pitäisi sitä Mattin kuitenkin käyttää Liisaa rautatietä katsomassa. Tokkolia Matti vielä itsekään käynyt. En ole käynyt, onko se missä kaukana? Ei se ole kaukana täältä, me kun lähdimme aamiaisilta, niin oltiin puolen päivän aikana rautatiellä. Hyrylongteiden yhellä, pappati, jeen veekän. Tietähän Matti Lapinlahden kirkon, kysyi rovasti, kyllähän minä sen tiedän vaikken ole käynyt. Rautatiet kulkee aivan lähitse Lapinlahden kirkon, vai sieltä se kulkee. Kun lähtee yhtänä aamuna ajamaan, niin on jo toisena Helsingissä. Vai niin sukkelaan, viipyykö hän kauan, jos menee ulkomaille? Kuuluuhan sillä sinnekin pääsevän. Se on sitä myötä minne menee, raska maalle ennattää viidessä päivässä, jos tiukkaan ajaa. Entäpäs Amerikkaan? Sinne ei pääse rautatiellä, kun on merivälissä. Matti katsoisi, tässä kartalla näkyy, että on tämmöinen aava merivälissä, Atlantinmeri. Niinpähän näkyy. Mutta sukkelaan se menee, ja siinä on toista kulkea, kun meidän kärryillä kolistelen. Mahtapa olla. Ei tärisä, ja menee sellaista vauhtia, että silmissä vilisee. Mahtapa kyllä vilistä. Ruunnukasen on laittanut. Ruuno. Ruunuhan se semmoisia. Tottahan sen pitää mennä hyvää kyytiä, kun ruunupan ei orinsa eteen. Vaan sitä minä tässä vähän kuitenkin, että onkahan se totta, kun puhuvat, että ne rautatien hevoset syövät halkoja. Ei mahda olla, taisi vaan pehtori minua narratakseen. Rovasti ja Ruustina, vaikka itse viisasta väkeä, eivät milloinkaan kuitenkaan nauraneet, jos joku heidän mielestään sattui tyhmämästikkin puhumaan. Ja mistäpä Matti sen niin tiesikään ja taisi kantietää? Kun Ruustina oikein ajatteli, niin olihan hänellekin alussa tullut hevoset mieleen, kun oli kuullut rautatiestä puhuttavan. Oli hän myöskin ajatellut rautatie. Tottahan se on tie, joka on raudasta, niin kuin maantien maasta ja muullasta. Rovasti oli jo ylioppilaana ollessaan nähnyt Helsingin rautatien, eikä hän enää muistanut mimmoiseksi hän liessen ensiksi ajatellut. Hänen suunsa meni vähän nauruun, mutta sitten hän rupeisi hiljaisesti ja maltillisesti selittämään. Se, näitsen, on sillä tavalla, ettei siinä hevosia tarvita. Vaunut kulkevat höyryn voimalla. Onhan Matti nähnyt vaunojas. Tottahan minä toki olen vaunoja nähnyt. Ei ne ole samanlaisia kuin meillä on. Ne pitää olla erilaisia, jotka höyrynvoimalla kulkevat. Kain ne pitää olla erilaisia. Ne on kuin huoneita ikään. Vai niin kuin huoneita ei nyt kiitetä. Ja niitä panee höyryliikkeelle niinkuin höyryvenheitä. Onhan Matti nähnyt Suomellaan. Näinhän minä tuon mennä kesänä tuossa kirkonsalmella sätkättävän. Niin no, sen panee höyryliikkeelle vettämyöten ja lokomotiivin eli veturin, joka vaunuja vetää, sen panee kanssa höyryliikkeelle. Siipiensiästä pitää vain olla pyörät, kun se kulkee maalla. Niinpä kai, eihän se miten siipiensävarassa mahtaisi maatamyöten kulkea. Kyllä Matti nyt ymmärsisi sen täydelleen, minkälainen se oli, semmoinen, joka oli kuin höyryvenheitä ja nostettuna pyörien päälle. Mutta kyllä se oli kuitenkin vähän kummalaitos, vaan totta pahan rovasti tiesi, kun oli itse nähnyt. Ymmärtää hän Matti sen nyt. Kyllä minä nyt, kyllä minä nyt. Niin, semmoinen se on, sanoi Ruustinna. Matti ottaisi kahvia ja leipää kanssa. Kyllä Mattin pitää käydä sitä katsomassa ja ottaa liisa mukaan. Matti toi kahvia, eikä vastannut mitään. Eikö tuota pitäne uskoa katsomattakin? Mitäpä tuota enää vanha mies kaikista lysteistä? Tiedän hän minä, minkälainen se on, kun rovasti on selittänyt. Ei sitä osaa kukaan oikein toiselle selittää, sanoi Ruustinna. Omiin silmin se pitää nähdä. Kyllä sitä täytyy käydä katsomassa. Suur kiitosta, jokohan pitää ne käydä. Kyllä, ihan varma, ja ottaa liisa mukaan. Mahtaa kai sen mieli ruveta sinne tekemään, kun kuulee. Ruustinna lähti askareilleen, mutta rovasti ja Matti jutteivat vielä minkä mistäkin. Siitä jutteivat, kuinka paljon se ihmisiärki ajattelee ja laittelee, ja mihin se vielä meneekin. Ja rovasti sanoi, että kunhan se ei vain menisi yli voimainsa rimpuilemaan. Ja reistailemaan, sanoi Matti. Ylhän se on hyvä, että ihminen järkeänsä käyttää, joka sille on luomisessa annettu, jos se ei vain siitä ylpeilemään rupeaisi, eikä unohtaisi kaiken antajaa. Sanoi rovasti ja lisäsi, että Jumalan töitä hänne on rautahöiryt ja rautatietkin. Ei päähän näkenenkään muunkaan liene, myösi Matti. Ja häntä kovin ajattelutti se kummalaitos, joka oli kuin huoneen ja pyöräen päälle nostettu. Mutta rovasti ja haukotutti, eikä tahtonut puhe oikein sujuva enää. Ja niin Matti heitti hyvästinsä ja lähti. Ensimmäisen luvun loppu. Toinen luku, rautatie. Tämä on LibriVox-äänite. Kaikki LibriVox-äänitteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukijana tuija-aalto. Rautatie, Juhani Aho, toinen luku. Matti oli aika lailla hajamielinen, kun hevostaan valjasti. Eikä muistanut panna suitsiä hevosensa suuhun, ennen kuin oli pihan yli ajanut ja vasta kyökin edessä erehdyksensä huomasi. Ei Tammakaan ollut kiireissään, kun käveli pihan yli ja käveli vielä törmästäkin jälle laskeutuessaan. Mutta siitä hävyttömyydestä Matti jo tuskastui. Soh, Tammaa, mitä sinä siinä, nä, nä, nä! Van Tammaa odotti parempaa manausta. Ei ollut kuulevenaakaan, laahasi vain jalkojaan kuin vesitynnöriä vetäessään. Kaakaaka, etkö sinä sen, Matti riuhtaisi ohjaksia, ensin oikeaa sitten vasenta ja siitä Tammatiesi, että nyt sillä jo oli tosi mielessä. Ennen kuin oikein irtautui juoksemaan, huiskautti häntäänsä kaksi kertaa, sillä se nyt oli kerran hänen tapansa semmoinen. Sitten loikkasi juoksuun, kun Rekikin alamäessä takapäin kiirehti. Aidan selällä istui harakka. Se hyppäsi siitä seipään enään ja päästi imellän naurun. No kylläpä sillä nyt on lysti, tyhjän naurajalla, muutisi Matti ja riuhtoi Tammansa parempaan juoksuun. Etkö sinä ymmärrä, kun sinulla harakatkin nauraa? Tammajuosta raksuteli jätäpitkin, tie kitisi reen jalaksen alla, reslaa ritisi ja Matti istua könytti keskellä reslaa Turkin kaulus pystyssä, lyhyt päivä jo tehdä tuhersi hämärätä. Matti ajoi viittatietä ja ajatteli. Sitä Matti ajatteli, mitä Rovasten ja Ruustinlan kanssa oli puhunut, vai olisi Lapinlahden kirkolla rauta tie. Eipä olisi uskonut, joka ei olisi ominkorvin kuullut, ja kummapa se oli, kun ei siitä ennen ollut kuullut. Vastakai se olisi ne tullut. Eiköhän sitä heyrilleenää vettä riitä, kun jo maale kapua. Kyllä se mahtoi kumman näköinen olla. Kummahan tuo oli jo ennestäänkin vettä pitkin sätkättäissään. Olisi kohon häntä käydä katsomassa. Lieköhän muut käyneet kuin Rovasti ja Ruustinna. Viittatietekiniemen nenässä polvekkeen, ja veti sitten soikijata järveä pitkin talvelahden pohjukkaan, huttulan talon rantaan. Kuta likemmä maata tultiin, sitä verkemästi Tamman ytkytteli. Matti ei ollut kirehti nyt pitkään aikaan, ja Tammaluulio saavansa käydä. Vielä takasillaan juoksua pani, vaikka eutset jo kävelemään heitti. Jo takasetkin käveli ja lautainen kohoili kuin helpotuksesta huoaten. Kaakaaka, Tamman täytyi taas alkaa etusilla juoksua, takaset vielä käveli. Mutta kun Matti kiskaisi ohjaksia, ensin oikeaa sitten vasenta, niin täytyi takastenkin yhtyä yhteen tahtiin. Mattillä oli aina tapana juottaa hevostaan talvelahden pohjukassa, huttulan talon vesiavannosta, ja vanhalta muistilta poikkeisi sinä Tamman nytkin. Kaakaaka, Matti ei olisi nyt muistanutkaan, mutta Tammavei väkisin. No, menehän sitten, sanoi Mattia, antoi Tammalle vallan. Avannolla oli huttulan talosta vesimies sammiota täyttämässä. Mistä se Matti ajelee, kysyi vesimies. Kirkolta päin, pappillasta viimeksi, vastasi Mattia kohosi tiedoja kopistelemaan Tammansa jaloista. Kuuluuko sitä mitään? Ei, pätuota eri näistä. Onko se isäntä kotona? Ei ole kotona, lähti tän aamunnan lapin lahdelle. Taisi mennä rautatietä katsomaan. Onkais se jo sen ennenkin nähnyt? Ei kylje mennyt tavaranhakuun. Hyvinköhän käyvät isännän kaupat? Hyvinkö nuo käyneen, en tiedä, liho vanhan tuo ainakin itse näkyy. Onko sville käynyt rautatietä katsomassa? Niin minäkö, olinhan minä tuota jo ominkäsin tekemässäkin. Elää elää! No ihan toki puolitoista vuotta ja kohta lähden uudelleen. Minkälaista työtä se oli? Oli pahankuin ojan kaivua. Vaan sitä ei Matti uskonut, puri huulensa yhteen eikä puhunut mitään. Kyllähän hänkin jotain tietää, ettei stänyt niin vain narrinna pidetä. Tietää hänkin nyt sen verran rautatiestejä sen semoisista, ettei niiden tekeminen kuitenkaan ojan kaivua ole. Ville löyhkä saattaa se ehkä osata ujaakaivaa, mutta rautatietä tekemään. Ei suinkaan siihen kykenen, jos ei ole esseppä. Onko se Matti käynyt rautatietä katsomassa? Mitähän liet tehnyt? Miltäs näytti? Miltähän lien näyttänyt? Itse pähän parhaiten tiennät. Ville oli jo ammentanut sammionsa vettä täyteen ja ojensi kapan Mattille. Matti nosti vettä avannosta ja antoi Tammalleen juoda. On se riskimies tuo Matti, kun nyhdellä kädellä nostaa täyden vesikapan, sanoi Ville. Matti ei puhunut siihen mitään, mutta tunsi kuitenkin leppiväänsä. Onko Matti milloinkaan ajannut rautatiellä? kysyi taas Ville. Otko sinä? Joo, toki. Tavallakin. Se menee niin kiivasti, ettei paras orin rinnalla pitäisi, jos kilpaan kävisi. Pitäisi, jos laukalla laskisi. Saattaisipa-alkumatkasta pitää, jos laukalla laskisi, myynnetteli Ville. Matti nosti Tammalleen toisen kapallisen vettä tällä kertaa vasemmalla kädellään. Pappillan Pettori se kanssa lähtee rautatielle kevät puoleen, sanoi Ville. Sitä tuntui hokevan. Lähteneekö eli ei? Me lähdemme yhdessä. Pettori pääsee tatsuna mieheksi, mutta minä lähden muuhun työhön. Minkä työhön se Ville? Tien korjuu työhön. Tästä kevät puoleen lähdetään. Olen nyt ollut huttulassa loisena ja tehnyt minkä mitäkin, mutta kohta, kun maat sulavat, niin lähden rautatietä korjaamaan. Eihän se korjaamatta kestä ajaa. Kestän neihän tuo rauta. Sehän se vastaa ei kestäkkään. Kiskot lähtee yhä irti, niin pitää olla aina korjamamiehiä. Tulkaa pois Matti, tekin sinne työhön. Kyllen, minä ruunun työhön rupeaa. Vaanko ruunu maksaa hyvän palkan? Paljonko siellä maksetaan? Kaksi markkaa päivältä. Niin kuin parhana hei naikana. Niin toki tavalla, tulee pois vaan Matti ruunun työhön. Enpähäntä. Ei se ole sen kummempaa kuin muukaan työ. Kyllä sitä osaa tehdä. Kyllä kai sitä tehdä osaisi yksin, niin kuin toinenkin, vaan empähänestä huoli. Ei taitaisi akka päästää. Akkako vähät minä akasta? Eikö se ole vähän tiukka akka? Kyllä minä akka nii tiedän. Tuossa on kappasi, hä. Matti, vähän närkästyneenä villen luuloista, istuutui rekiensa ja alkoi ajaa hyvästi ja sanomatta. Huttulan vesimies nosti kapan sammionsa ja lähti nousemaan vesitien törmästä ylös. Matti ajaa natuutteli viittatietä talvilahden pohjaan. Kohosi nuottikodan kohdalla maalla ja tuli vähän matkaa metsätietä kulettuaan maantielle, joka kiersi järven ympäriä yhtyi täällä oikotiehen. Kyllä siellä käytävä olisi, ajatteli Matti, eikä muuta paljon ajatella osannutkaan kuin sitä, mitä oli kuullut. Rauta tie. Vaikka eihän siitä oikein tahtanut selvää saada, minkälainen se oli, vaikka kuinka olisi ajattelut ja arvellut. Ja kuitenkaan Matti ei saattanut olla sitä ajattelematta, mutta ajattellessaan hän oli taas ihan omiin ajatuksiinsa sekantua. Se oli milloin minkin näköinen. Välistä oli siitä selven saamaisillaan, mutta sitten se muuttui. Se oli ensiksikin semmoinen, että oli kuin olisi ollut tuossa silmien edessä nelipyöräiset vaunut, joissa oli isot pyörät ja pienet pyörät, ja ne tahtoivat aina näyttää samanlaiselta kuin ne rovasti vain ja vanhat vaunut. Ja niiden edessä näytti olevan kaksi hevosta, kuominaullasette rovasti ruustinaansa kanssa ja vastapäätä nuoreherran ja ryökkynät. Kuskipukilla istui kuski kädet ojona ja kuskin vieressä Matti pienenä poikana, joka vähän pelkäsi ja piteli käsillään kiinni. Välistä taas ei ollut hevosia eikä vaunuja eikä mitään, ennen kuin rupeisi silmissä kuvattelemaan Suomella, niin kuin se olisi kulkenut maantietä pitkin pyöräimpäällä, isojen ja pienien, lippukokassa seipään nenään sidottuna ja perässä seistä töröttömässä kapteeni. Lotija tuli jäljessä nuoron mukana kaksi, kolme, ja myötämäissä ne töyttäisivät toisinsa kiinni, eivät miehet tahtoneet saada niitä irti toisistaan, ja rytinää ja räiskettä siinä oli niin kuin koko kirkkovään ajaessa. Mattista se tahtoi tuntua unennäyltä kaikki tämä, vaikka kylläkai sen niin kuitenkin oli, koska on rovastikin kerran sen semmoiseksi nähnyt ja puhunut, ja totta pahanne sen niin olivat laittaneet, ne sen tekijät, että hyvästi passa, eikä myötämäissä, eikä mä en alkaan häirinkää tullut, vaan mitenkään. Sitä Matti ei osannut itselleen selittää, ja mitä pätuota tarvitsikaan? Eikä enää pitkään aikaan huolinut Matti ajatella koko asiaa, nykäsi Tammansa juoksuun ja kaivoi kukkarosta verekset piipumperat poskensa. Vaan silloin Tamman juostessaan haukkasi luntatiepuolesta, ja Matti tuli ajatelleeksi, että onkohan sillä jano, vaikka sai Huttulan talon avannolla juoda. Ja ajatuskruisti he taas Mattin tietämättä kulkemaan avannosta Sammioon, Sammiosta Villeen ja Willestä Rautatiehen. Se mies oli ajanutkin Rautatietä, liiköhän montakin kertaa. Kun ei tullut tarkemmin perustelluksi, mitenkä se kulkee, ja mitenkä sillä ajetaan, ja minkälainen se on? Onko isot pyörät ja pienät pyörät niin kuin vaunoissa, vai ovatko yhtäsuuret vai mitenkään? Kovastissa vaan meni kun ei parhaat juoksia trinnalla pysyneet. Mitenkähän lie kuitenkaan sen asian? Eiköhän ollut liikaa kehumista, ettei paraskaan juoksia? Kyllä oli koiravieköön liikaa kehumista. Jos oikein pistokkaalla pitkin sivuja voitelisi riskimies kappereessa hyvää juoksijata, ja jos tie olisi yhtä sillä kuin Rautatieti eikä vieruja mitään ja hyvä keli, niin kyllä koiravieköön jälleen jäisi raskas rumilus, vaikka kuinka sätkättäisi ja sutkittaisi. Jäisi hän perhana ollen jälleen, että livahtaisi. Tammahoi, tokko sinä tiedät, kuka sinulla ajaa, hä, hä, kuka sinulla hä? Ja Matti kohosi polvilleen reissä, löi ohjasperillä tammaa selkään, löi ja huuti joka lyödillä, hä. Tätä tämmöistä ei ollut tammalle tapahtunut vielä milloinkaan, ja siksi se laski laukkaa minkä kerkesi, mutta Matti ei helpottanut. Hä, hä, hi, tulkoo ompas ruunu kilpaan Rautateineen, tulkoo ompas ruunu Rautateineen. Hi, hi, hi, ja Matti kohotti ohjakset korkealle ilmaan, hihkuja ajatteli, että jos olisi kello vielä aisassa, jos olisi kello vielä aisassa. Ja tammatyöntikorvet luimussa laukkaa ylä- ja alamäät yhtä kyytiä, ja yhä sakeammin syyti luntamatin silmille, ja suuhunkin sitä tuli, mutta Matti ajatteli, että on tulla vaan. Vielä marjonmäen törmässäkin valkeiskylälle päästässä tammalaukkaa laski, vaikka Matti oli jo istuutunut. Herraa isä, kun päälle ajaa, huusi naisihmisen ääni Hevosen edestä, ja samassa suhahti reki jonkun sivuitse, joka oli tiepuoleen hypännöt. Kukas se siinä ei käy tieltä pois? Ota hyvä mies rekeesi. Mikä sitä vastamäessä? Kyllä minä vastamäen kävelen, kunhan tuolla myötämään puolella kaan. Matti seisautti Hevosensa, oli tullut jo hämärä. Kaa, Matti liennäko se, en tässä hämärissä, käykää hän tänne rekeen, on hän täällä sijaa. Matti oli tuntanut tietakulkevan hieroja lienaksi. Minähän sitä, kyllähän minä täällä kannoillakin, tämän matkan, lähetti liena Mattin niskaan. Ottakaa hän nyytty rekeenne, kun pitää vanhaan ihmisen kävellä talvi pakkasessa, eivätkä antaneet hevostakaan. Isäntä itse ajoon lähtee juoma retkille, vaan mitenkä pähän oisi päässyt, jos se minä olisi sydänaloja sulatellut. Vaan se on vissi tosi, ette minä toista kertaa, vaikka siihen paikka on pakahtukoon, niin en lähde minä toista kertaa pehmittelemään. Mistä se Matti liena tulee? Huttulan tallissahan sitä ei ole hierojalle hevosta muka, olisi pitänyt pyhään odottaa muka, että pääsisi kirkkomiestenkyydissä omalle kylälle, vaan kun oman Ontermanin emäntä jo mennä lauantaina laittoi sanat, että tulla vaan. Vai ei annettu hevosta? Ei annettu, enkä minä häntä hyvin kerttänytkään, kun eivät itsestään arvonne, niin ajatteli minä, että ajonko kuului isäntä itse lähteneen. Ihan toki käsistä lähti, sivut olivat vielä nykimättä, niin ei muuta kuin rekeineikä kysykkään. Rautatielekko se lähti? Lähti pätua minne tahansa tuomoinen itramaha. Rautatiele se kuuluu menneen tavaroita hakemaan. Onko Matti liena käynyt rautatietä katsomassa? Enhän minä, mitenkä päästään vanha joka paikkaan? Kyllä siellä pitäisi Matlienan käydä. Pitäisi kai, pitäisi kai, kun mennä pyhäänäkinä, joi Kirkon sivuitse kolmen taloon väkeä meidän kylältä sinne rautatietä katsomaan. Lapillaiden Kirkollahan sen kuuluu näkevän, ei kuulut tarvitsevan edemmän mennä. Sieltähän sen näkee. Onko ei Matti nähnyt sen? Niin nähnytkö, liehän tuota jo jotain nähnyt. Uutten uhkaanko meni Matti katsomaan, vai oliko muuta asiaa? Muutakin liehän ollut asiaa. Liekät otta, kun puhuvat, että ne siellä talvellakin ajavat pyörien päällä. Vai niin, niin, niinhän ne mahtaa, niinhän ne, minä en oot talvella käynyt, mikä sinne talvella? Sitä minäkin olen ajatellut, että kun Luoja antaisi kesän, niin kävisi hän ta katsomassa, ja olisi Lapillaiden Kirkossa yhdellä tiellä. On minulla veljenpoikakin Lapinlahdella. Maantie kulki valkeyskylän läpi. Ontermannin kuistin suussa laskeutui Mattliena kannolta, otti nyytyn reistä ja laitoi liisalle terveisiä. Matti ajaa kitkutteli eteenpäin. Vähän maantietä vielä, kääntyi sitten mähyllän pihan läpi kulkemaan ja ajoi siitä pellonpoikki pitkälän saunanperään. Jo kylpivät pitkällässä vastan läiske kuului ja löylyä höyrysi pakkaseen. Saunanperästä oli jyrkkä törmä alas naulammin jäälle. Tahtoi Tamman kengättömiä takajalkoja vähän kaljamassa törmässä livetään, mutta pääsee hän tuosta, kun tasaisesti laskeutui. Ja tasaisesti Tammma laskeutui. Jo oli tullut vähitellen pimeä. Taivas jo tähdessä tuikki, ja Kuuman kirkaasti ne nyt tuikkivatkin tänä joutana. Ja vähän väljä irtaantui aina joku alaspäin liukumaan pitkin taivaan kantta. Lamilta kohosi tie niitylle, ja siitä se pistäytyi pilkkopimeään metsään. Kerellen ja kaarellen kulkisi sitten taas aukeita paikkoja, milloin ahon laitaa, milloin harjun selkää, milloin niittyjä myöten ladolta ladolle. Pakkainen kiihtui, tinki huurtamaan hevosen kupet ja miehen kulmat. Välistä rasahti kuusen kylkeen, välistä napsahti ladon urkkaan. Matti könytti reslanperässä Turkkikaulus pystyssä. Tamma sai valtoineen kulkea tuttua tietä, mutta Matti tarkasteli itse yhä tähdettyvää taivaan kantta. Ilta tähdestä lähti silmensä harhailemaan, siirtyi siitä tuttuun otavaan, kävi pohjan tähteen, tarkasteli seuliaista ja väinämöisen viikatetta. Mutta joka kerta, kun joku tähti irtautui alaspäin liukumaan, sanoi Matti yhy, ja silloin hän nykäsi ohjasperistä Tammaa juoksuun. Mutta ei sen enemmän manannut, jos Tamma yhä käveli, sillä Matti ei nyt joutanut oikein hevosestaan huolta pitämään. Sitä oli Matti mielestäni niin paljon kummallista tässä maailmassa, jota ei oikein tahtonut ymmärtää. Ymmärtäneekö tuota kukaan oikein, vaikka luulevat olevansa viisaita rovasti terustennat? Eihän tuota ennen ainakaan tämmöisiä kuulunut. Ehän aikaan sitä ei muuta kuin puhuttiin oudoista asioista, toinen toistaan kummemista, kunhan eivät maailman lopun edellä viisastuisi liian paljon. Niin oli sanonut entinenkin rovasti, että maailman lopun edellä viisastuivat ihmiset, piru niitä neuvoja ja näyttää niille tempelinharjalta kaiken maailman prameuden. Mutta silloin, ehä, silloin leimahtaa pitkäisen tuuli idästä, ehä, ja leimahtaa Hamaan, ehä, länteen. Maailman loppua on pannennu tähdet tiheään sieltä taivaalta, eihän nuo ennen niin. Kovin maatti maailman loppua pelkäsi, eikähän muuta pelännytkään, mutta maailman lopu tulee niinkuin varas yöllä, vaan ei se nyt vielä tule, kun on varuillaan ja sitä ajattelee. Silloin se tulee, kun ei sitä ollenkaan muistakkaan, pitäisi ajatella ihmisen aina, pitää Herran mielessään ja häntä rukoilla ja avuksensa huutaa. Tammma lähti juoksemaan alas harjulta, josta tie laskeutui alavaan korpeen. Se oli niin synkkää ja tuheata kuusikkoa, ettei taivasta näkynyt. Sieltä tältä rihvainvälit se joku tähtöden tuikahti. Sinä talvenä oli iso lumetalvia, puut ja pensaat melkein kuin torkkuivat, latvat painuksissa, lumenpaljouden alla. Matti ajoi melkein kuin katoksen alla, ja haukotuttamaan rupesi tuossa vähitellen korven äänetön hiljaisuus ja reen jalaksen yksitoikkoiden ritina. Raskalta alkoivat tuntua silmän luomet, hevonnen ja matkanteko haihtuivat mielestä pois ja koko maailma haihtui. Kaikki ihmeet ja taivalta tipahtelevat tähdet. Pää oli vaipunut reenlaitaa vasten, ja Matti nukkui. Matti näki unta. Oli olevinaan pieni poikainen, semmoinen kuin oli ennen kipuna poikana olesaan ollut pappillassa entisen rovastivainajan aikana. Pappillan iso portti oli auki, ja Matti seisoi portin vahtina. Pehtori oli käskenyt hänen siinä seisomaan ja antanut käteen kaksi lakua, punaisen ja valkean, ja sanonut, että kunnä et rovastin vauhnujen sakastin peräitse ajavan, niin näytä silloin punaista lakua, jos sijat ovat ryytimaassa, mutta jos saat ne sieltä ajatuksi, niin näytä valkeata, että rovasti saa ajaa yhtä kyytiä pihaan. Niin oli Pehtori sanonut ja vakuuttanut moneen kertain, ja mennyt itse nulkantaa piiloon. Sieltä oli sitten pilkistellyt. Matti seisoi ja katseli lakuja ja antoi tuulen niitä heilutella. Mutta yhtäkkiä kuuli hän kirkonkellujen soivan, vaikka oli keskellä viikkoa eikä pyhä, ja kun katastin sakastin perään, niin sieltä täyttä laukkaa ajaa rovastin vauhnut. Vaan kuistin suussa ne seisahtuvat, ja kuski huiskuttaa kättään ja huutaa, että tullako vai ei. Mutta silloin ei Matti muistakkaan, joko on sieltä ajanut ryytimaasta, ja hänelle tulee hätä ja pelko Pehtoria, ja hän rupeaa huiskuttamaan kumpaakin lakua, ensin punaista ja sitten valkia ja sitten kumpaakin. Hevoset ryöstäytyvät kuistin suusta kohti laukkaamaan, eikä kuski saa niitä hillityksi. Vaan kun ovat vähemmatkampäässä porttista, niin toinen puoli porttista menee kiinni ja vauhnut kolaattavat porttiin ja kuskilentää nokalleen maahan. Vaan silloin hyökkää Pehtorin urkan takaa ja sivaltaa Mattia korvalle, ja kuskihyppää maasta ylös ja sivaltaa toiselle korvalle. Mattin tammaa on saanut valtoineen juosta, ja kuten likemmä kotijä se tuntee tulevansa, sitä kiivakammin se kulkee. Kuvitien loppuun ja niitty aukeaa eteen, niin tammapaan ei ravia, minkä jaksaa. Mutta Pellon veräjällä ojantaa se häntänsä, hörhähtää pikaisen hirnuntaan ja oikaisiä täyttä laukkaa pihaan. Mutta mitäs ymmärtää tamman urkkiä väistää? Pauka huuttaa reslanlaidan piirtinurkaan niin, että sälö lähtee kummastakin. Mattin pääretkahtaa ensin toiseen reenlaitaan, sitten toiseen, ja kun hän herää, tuntee hän, että hän taan kummallekin korvalle lyöty. Ma joksi yhtä kyytiä piirtin eteen. Liissa seisoi piirtin ovella, päässoihtu kädessä ja katseli kummastellen miehensä kotiin tuloa. So, so, so, mati harasi pimeätä silmillään, näki jonkun seisovan jollakulla ovella ja heiluttavaan jotakin punaista päänsä päällä. En hän minä mitenkä, menäs hän minä, vaan kun minä, mitäs nää horisät? Kuka se siinä punaista heiluttaa, elä heiluta akka punaista, että pääsee tulemaan? Että pääsee tulemaan? Kuka ei pääse tulemaan? Eivät pääse rovastin vauunut? Rovastin vauunut? Se torkkuu vielä. Kuuletko sinä nukut ja annat tammana jaan rekisi piirtin nurkkaan? Eihän se ollut minun syyni? Mikä ei ollut sinun syysi? Ei mikään. Jetsästään hän se portti. Liissa meniä nykäsi Mattia käsi puolesti ja piti soihtua hänen silmiensä edessä. Ukka, hoi, yhäkö sinä horisät? Nukutko sinä vielä, vai oletko humalassa? Enkään nuku. Kaan mitäs sinä? No nukuit, kai äsken kun ajoit rekisi piirtin nurkkaan. Ilää valehtele. Eikö sitä nukkumattakin? Ne missä on hattusi? Päässähän se lie. Ja Matti kopaisi päätään, mutta päässä se ei ollut. Tässähän tuo orreessa, panehän päähänsi, että et edes palellu, jos olisi tielle pudonnut. Sitä on miestä, kun nukkuu rekensä niin, että ei tiedä tästä maailmasta. Pidä sinä suusi kiinni, että minä olen nukkunut. Tiedän hän minä paremmin itse. Nyt piti Liisan ihan väkisinkin nauraa tuolle. Niin kuin se ei mukaan olisi nukkunut, koska tuskin vieläkään on oikein valveilla. Joha minä Pellonalta kuulin kuorsuusi, pilkkasi Liisa. Niin sikästi sinä nukuit, että Pellonalta kuului kuorsuusi. Kuka liekkuorsannut? Mine noo. Herra Jumala, kuka siellä jossat sinä? Itse, oot kuorsannut. Vai minä? Jopa nyt, kun tulin navetasta lyypsyltä juuri. Mutta Matti oli saanut hevosensa riisutuksia lähti sitä talliin viemään. Liisa jäi palava pärehampaissa rekeäpenkomaan. Olipahan jäänyt jyviä säkin pohjaan. Eiköhän ollut jo lähtiessään sille sanonut, ettei tarvitse panna täyttä puolta tynnöriä. Mutta sen piti vaan saada puoli tynnöriä. Ei sanonut ilkiäväänsä vähempää selässään makasiiniin kantaa. Tietää hän sen tahtoumuka voimiaan näyttää. Ei vettä hän olleet pappilassa apetta antaneet, koska on omat silput kuluneet. Se on se nykyinen pehtori semmonen, mikä lie. Vitsapahan oli katkenut reslanlaidasta, kun nurkkaan ajoi. Ja entäs loimi, jopa hän taas oli sika. Mitä? Ja nyt näki Liisa jo semmoista, että ei kiitetty, ja hän huusi siitä Matille talliin. Herra Jumala, Matti hoi! Kuna minun kehruut vielä täällä reenpohjalla, jotka olivat ruustinnalle vietävät? Kuuletko sinä sen kötys? Minkä tähden, että ole antanutkaan neitä ruustinnalle? Matti oli ruvennut apetta tekemään tammalleen, ja tuli nyt noutamaan ja ohopussia reistä. Minkä tähden, että ole antanutkaan minun kehruuksia nii ruustinnalle? Olem pahan. Vai olet? Tuol olivat heinien alla nykimättä. Et ole liikauttanutkaan. Siin on. Heh! He Liisa heitti vihaisesti nyytin takaisin rekeen. Näin muistanut. Et muistanut! Sanoin hammä sen, että muista. Olisit ottanut minut mukaan, niin olisin muistanut. Siinä ne nyt ovat. Ja mitähän ruustinnan sanoo? Olisi kohan niillä ollut kiire. Totta kai niillä kiire, kun minä ne kerran laitoin. Mikä liet tällä kertaa ollut? Onhan tuota ennen muistanut. Oli minä ruustinnan puheillakin, mutta miten lie sinä lähtiessä haihtunut mielestä? Haihtunut mielestä. Mitä sinä sillä jauhopussilla? Tamman appeeseen. Se kulkee vielä torkuksissa tuo mies. Johan siellä on apetta soimessa. Minä tein. Matti meni takaisin talliin. Liisa otti kehruusnyytin, nahkasit ja säkit reestejä veinne pirttiin. Vähän ajan päästä tuli Matti tallista. Tarkasteli rekeän ja näki, että oli muuan vitsäsressalan laidasta katkenut. Vetisen sitten aisoista tallin seinämälle ja kei kahdutti siihen kumolleen. Mutta ihan kuin vahingossa tuli hän sitä siihen asetellessaan ajatelleeksi, että eikä se nyt siitä minnekkä pyöri. Mutta sitten hän huomasi, että se oli ihan järjetön ajatus, eikä ymmärtänyt, miten se semmoinen oli hänen päähänsä tullut. Oli jo tupaan menemäisillään, kun rapaisi korvallistaan ja meni sen nurkan juureen, johon oli rekensä ajanut. Oli pahan sälö siihen halennut. Matti repäisi sen kokonaan irti, pisti seinän rakoon. Ja sitten hän meni pirttiin. Liisa oli siivilemässä maitoa pyttyihin pöydän nurkalla. Kissa kierteli häntä ja naukaisi aina väliin. Matti päästeli raskaamat vaatteet päältäen ja painautui sitten penkille istumaan pääkäsiin varassa. Liisa vilkaisi häneen silloin tällöin siivileänsä ylitse ja ajatteli, että mikä hän sillä nyt on, mutta ei kuitenkaan sitä kysynyt. Olisi kohan juonut ja nyt olisi kohmelossa. Van eihän sitä äsken suikaan hengestä tuntennut. Tokko oli ei juonut, missä pätua olisi ennättänytkään, kun tänä aamuna lähti. Kissa hiipi Mattin luo ja hieroi hiljaan aukuen kylkiään Mattin saappaihin, mutta ei Matti ollut kissaan näkevinään. Jokin sillä on koskee hyväille kissaakaan, ajatteli Liisa. Käy saunaan, sanoi Liisa Mattille, kun viimeistä kertaa laski maitoa siivilän läpi pyttyyn. Matti harasi tukkansa ja alkoi riisuutua saunaan. Ei puhunut mitään, eikä Liisa kan puhunut. Pistäytyi ovesta pihalle ja vähänäjän perästä meni Liisa jälestä. Ensin kuitenkin kaatoi kissan kuppiin maitoa ja asettisen pankon eteenlattialle. Päreinhän kanssa sytytti uuden palamaan ja sovittisen pihtiin pankon nurkkauksessa. Eikä piirttiin jäänyt muita kuin kissa maitoansa lakkimaan ja päre pihdisään palamaan. Kissa lakki lämmintä maitoa siististi ja äänettömästi. Päre palaa ritisi verkalleen ja Karsta kävi sitä mukaan yhä useammalle kierteelle, kuten edemmän piteni. Mutta kun tuli oksan kohta, suhahti siitä liekki pienenä kielekkeenä ylös- ja alaspäin pihisemään, ja silloin kissan hännän pää salaperäisesti liikahti. Mutta kun se oli maitoansa lakkenut, kuppiinsa nuollut ja kielensä liponut, lähti se liikkumaan ympäri tupaa. Kulkikuulumattomin askelin pankolta pöydänluo, hiipi siitä karsinaan, kiersi takaisin pankon juureen ja siristi viherjäisiä silmiään pärevalkea vastaan naukaisten vähäsen. Meni taas pöydänpäähän, hyppäsi penkille ja vainusi maitopyttyjä, mutta laskiotui taas takaisin lattialle. Pankon luona naukaisi surkeasti ja melkein kuin itseänsä säälien ja hyppäsi pankolle. Siinä se ojenteli kaulansa, piteemäksi, piteemäksi, kävi itse yhä matalammaksi ja kavahti uunille. Päre suhahti taas pihisemään pihisemään, Karsta ritisi, ja pehmoinen kehru alkoi kuulua uunin päältä. Saunnassa eivät matti ja Liisa paljon mitään puhuneet. Matti oli jo lauteilla, kun Liisa tuli. Liisa hautoi vastani ja ojensi sen matille. – He, tuossa on vasta, sanoi hän. – Tahdotko vielä, kysyi hän vähän ajan päästä ja löi löylyä. – Lyöhän tää vielä, sanoi Matti. Liisa heitti herkiämättä vettä kiukaan kuumille kiville. – Vieläkö se, kun ei matti mitään vastannut, niin Liisa löi vielä. – Elää häntä, huuh, elää häntä, huuh, enää, sanoi jo Matti, ja valeli päätään. – Vähän pääsee nyt, sanoi Liisa, mutta ajatteli itsekseen, että paljonpä sen nahkan nyt sietikin. Eivät Liisa ja Matti vielä iltaista syödessäänkään puheisiin pääseet. Matti soi kokkelia, mutta unohti usein lusikansa kuppiin, eikä muistanut uutta palasta suuhunsa purra, kun oli entiset nielaisut. – Liisa hänelltä aina silloin kysyi, että minkä tähden sinä et syö, johon Matti pikaisesti vastasi, että syön hän minä, ja syöi. Olisi Liisan tehnyt mieli härnätä Mattia siitä nukkuumisesta, mutta sitten hän ajatteli, että härnämää häntä huomenna, eikä nyt härnännyt. – Syötyä oli Matti mieli vähän keveämpi. – Kovin raskas se oli ennen syöntiä ollutkin, saunassakin vielä. – Jo ajatteli hän mainita Liisalle jotain rautatiasta. – Ei hän kuitenkaan mitään maininnut. – Ehkä ei se sitä kuitenkaan uskoisi, ja sanoisi unennäöksi, eli miksi ikään muuksi tahansa, ainahan se sanoja löytää. – Ruokaa pois pöydältä korjatessaan, sanoi Liisa Saaneensa jäniksen. – Ei pähän ole malttanut olla käymättä minun pyydyksilläni, ajatteli Matti, mutta ei sanonut muuta, kuin kysyi hän hetken päästä, mihin rautaan se oli käynyt. – Aina nurkkaukseen oli käynyt, palon niityn puolimmaiseen, aina nurkkaukseen, eikä metsän puolimmaiseen. – Ei rautaan, vaan lankaan. – Vaan ei hän Matti muistanut siellä nyt mitään lankaa ollenkaan, syksyllä sulan aikana oli ollut, mutta pois hän hänne keyryn aikaa muisteli ottaneensa. – Et pähän ollut ottanut, koska oli Janiskin käynyt, sanoi Liisa ja kehaisi vielä, että se oli hänen onnallaan sinne mennyt, eikä ollut muuta kuin yksi jälki, ihan suoraan metsäsarakkiasta niityn poikki, eikä vanhaa polkua mitään. – Ei Mattin enää tehnyt mieli mitään puhua, kun kuuli, että oli Janis ihan suoraan käynyt kesälliseen lankaan. Ei se hyvää merkinnyt semmoinen. Suurten sotien ja vainovuosien edellä sitä semmoista tapahtuu, että tähde tiippuvat taivalta, ja Janikset juoksevat kesällisiin pyydyksiin. Oikeassa menossa ne ei juokse. – Ei sitä olisi kuitenkaan siitä langasta pitänyt irti päästää. Siinä olisi pitänyt antaa olla. Tottapahan olisi sesen siitä korjanut, joka olisin siihen hajanutkin. Samakkaisi se oli, joka höyryt laittoi maalle kulkemaan ja niillä ajoi. Toinen mies eikä se oikea, joka on maailmankin luonut. – Mikä sinulla on Matti, kun sinä et nuku, murrahti Liisa Unisan ja veti peitettä puoleensa? – Nukunhan minä, sanoi Matti. – Et pähän nuku, kun olet koko yön siinä ähkinnyt ja sinne tänne heitelläi nyt. – Mikä lie valvottaja? Tokko lie ennen oikein terve? – Vielä sinulla, mikä ei mikään. – Kummapa jos ei nukuta, kun tullessaan koko matkan reessä makasi? – En minä koko matkaa. – On sitä puolessakin, mut olehan nyt vaitia nuku pois. – Liisa nukutti kovin, hän veti peitteen korvilleen ja nukui. Matti mutisi, että jos tietäisi, niin ei sinua kaan nukuttaisi, mutta sitten hän kohta itsekin nukui. Toisen luvun loppu. – Kolmas luku, rautatie. – Tämä on LibriVox-äänite. Kaikki LibriVox-äänitteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. – Lukijana tuija Aalto. – Rautatie. Juhani Aho. Kolmas luku. – Seuraavana aamuna noustuaan oli Mattio aivan rauhallisella mielellä ja päätti kertoa Liisalle siitä, mitä oli pappillassa kuullut. Mutta ei Liisa koko aamu rupeamalla yhteenkohtaan seisottunut, kulkiaskarellaan, kodassa ja navetassa. Matti paikka oli kenkiään ja ajatteli, että kerron maahan aamiaista syödessä, ennättää hän sesin sittenkin kuulla. Mutta kun Matti oli alkamaisillaan, lähti Liisa taas liikkeelle ja Matti ei tahtonut kertoa ennen kuin Liisa oli yhteenkohtaan asettunut kuulemaan. Matti lähti havukasalleen tallintaa ja taivutti aina päätään nurkantaitse katsoakseen, ei kyllä Liisa jo olisi herennet kävelemästä kodan ja pirtin väliä. Siellä se vain käveli. Eikä pirtikään vielä lämminnyt, tokkohan se aikoikaan panna sen lämpiämään tänä aamuna. Kylmä oli tuulikin niin, että kyllä olisi sieltänyt panna pirtti lämpiämään, että olisi päässyt käsiään lämmittelemään. Jo tuli Liisa noutamaan puitapinosta, jo paha viimeinkin, sitten kai se kohta rukkinsa äärenkin istuutuu. Kun tuuli alkoi lappaa savua lakeistorven kautta pihalle, lähti Matti lämmittelemään, löi kassaransa havutukkiin ja ajatteli, että kun ei uskonne niin olkoon uskomatta, ei se mikään uskon kappale olekaan. Uuni lämpisi, Liiska leimusi uunisuusta, ja silloin tällöin syttui karsta kytemään. Matti heitti rukkasensa pankolle, veti piipun povestaan, halkaisi päreen ja otti sillä uunista tulta. Sitten lämmitteli käsiään Liiskassa ja katseli ikunäintä salalainehtivaa savua. Liisa oli laittautunut karsinalasin alle kehräämään. Matti nosti tupakihakkurin penkinalta ja rupesi hakkaamaan tupakkia. Jokaisen nyt on kaikki polttanut, jotka toissa päivänä hakkasi, kysyi Liisa. Ei hän toki ollut kaikkia polttanut, muutenhan tässä vain lämmitellessään hakkaili. Ja Matti hakkasi tupakkia ja veti vetämistään savuja piipustaan, yhä kiivaammin. Kovin tavattomasti se nyt vetikin, veti niin, että yhtenä rätinänä kävi kopanssisuus. Ei se ehkä usko, vaan jos ei uskon niin olkoon uskomatta, samankai se on uskotahi ei. Nyt hän se on Lapillahdenkin kirkolla rautatie. Oletko kuullut? Mutta Liisa kehresi niin uuterasti, ja Rukki hyrisi niin kovasti, että ei hän kuullut oikein, mitä Matti sanoi. Niin, mikä on? Matti koetti puhua niin välimpitämättömästi kuin voi. Ompahan vain rautatie, ovat nyt Lapillahdellaisetkin rautatien pitäjäänsä saaneet. Kuuluvat sen niille sinne tehneen, kun olivat ruunulta pyytäneet, etteivät tarvitse sihevosella ajaa mihinkään aikaan, ei kesällä, ei kätalvella. En tiedä, liekö tottammin puhuivat. Hyvänen aika, elää revi sitä uutta luutaan, jonka vastikään panin varten, on hän siinä vanhempiakin. Mitä sinä siitä revit? Piipu on tukkeessa. Matti oli puhuessaan vetänyt Piipuisa tukkeeseen, ja oli häneltä kesken puheensa tullut sopeelle lähtövarpua hakemaan. No, eikö siihen tarpeeseen vältä vanhan luudan varpu? Niin, että mitä sinä sanoit niiden Lapillahdellaisten tehneen? Eivät ne ole mitään tehneet, mutta ruunu on tehnyt niille rautatien, joita myötän saavat mennä vaikka Helsinkiin taikka Amerikkaan. Minnekkä? Amerikkaan. Elää nyt valehtele hyvä mies. Liisa seisautti rukkinsa ja katseli pyöränylin Mattia, niin kuin semmoista valehtelijaa, jonka puheissa jälöi alunkaan perää. Mutta siitä Matti kiivastui, ja häneltä katkesi varpu Piipun varresisään. Mitä katsot? Unnet uskon niin puske, mutta minä menen itse ihan kohta sitä katsomaan. On se siksi kumma katsottava, ja jos et sinä tahdot tulla yhteen matkaan, niin olet tulematta, ei sinua kovin kärtetäkkään. Sitä Lapin lahtelaisten Amerikkaan lähtöäkö sinä meneet katsomaan, sieltä hän niitä kuuluu vähtävän Amerikkaan, ja Liisan rukintakaa kuului pilkallinen hymähdys. Enkä, kun rauta tietä, on sitä siinäkin katsottavata. Ei kyl ie yhdenlaista katsottavata kuin se panoraama siellä pappillan piirtissä, jota silloin kärtit katsomaan. Emminä sinu ole minnekään kärttänyt, itse hän tuota mielesiteki katsomaan. Ei ole tehnyt. Vai ei, sepähän nähdään, kenenkään mieli tässä vielä minnekin tekee. Matti naurahti pilkallisesti, piti hän hänen väkisinkin nauraa Liisan typerryttä. Ei se mikään panoraama ole, kuka tässä panoraamasta puhuu? No, mikä se on? Rauta-tiehän se on. Mikä se sitten se rauta-tie on, ei mikää. Vai ei mikään, akat ne ei ymmärrä mitään, ne on niin typeria ja lyhyt järkisiä, ettei niillä tee mitään. Pässin järkikin on jo pitempi kuin akkain. Vai ei rauta-tiehän ole mikään, mistä sinä sen tiedät paremmin kuin minä, joka ole nominkorvin kuullut. Mutta Liisa oli loukautunut ja polki kiivaasti rukkiaan, ja Matti hakkasi niin, että rouheita maahan pylisi. Liisa, sanoi Matti vähän ajan päästä, mutta Liisa ei vastannut. Liisa, sanoi Matti uudelleen. Niin, niin, no sanoi, jos sinulla on mitä sanottavata. Ei se taida sillä parata, jos sinulle sanoakin. Ole sitten sanomatta. Mutta Matti ei malttanut olla sanomatta. Vähän ajan päästähän sanoisen, ne voi oikein kädestä pitäen ja herkesi hakkaamasta. Eli hän nyt Liisa, kuulehän, kun minä selitän. Rauta-tiehän on rauta-tiehän ja maantiehän on maantiehän. Maantiehän on maasta ja muullasta ja rauta-tiehän on rauta-tiehän. Ja puu-tiehän puusta ja vesitiehän on vedestä, ja taas kuului rukintakaa pylkallinen hymähdys. Mutta Matti ei suuttunut. Vähän nyt, kyllä se on totta, että se niin on, kun minä puhun, että sinä mahdat tietää, millä lailla sitä rauta-tietä myytän ajetaankaan, luuletko että hevosella. Mutta Liisa ei luulut mitään. Kehrasia kuunteli välistä pilkallisesti Mattiin katselle, mutta ajatteli, että antaa hänen puhua, niin kuullaan, mitä valheita se on taas uskonut. Ei sitä hevosella, ei toki milloinkaan. Pitää sen toki hevoselle munkillaisen tien välttää, kun kerran tehnään raudasta tie, raudasta tie pyh. Matti taas rupeesi kiivastumaan. Raudasta, raudasta, jos et uskon niin ole uskomatta, rauta pellistä. Hmm, niin niin rauta pellistä, ja kun siitä tehdään tie, niin pitää olla ajopelit ja vetäjät kanssa sitä myötän. Höyryvenhe, semmonen masina kuin Suomella, vedetään maalle ja pannaan pyörien päälle, ja se kulkee tulen voimalla ja vetää perässään vauhnuja, niin isoja kuin tämä pirttiä vielä isompiakin. Kyllä se jaksaa vaikka minkälaisia. Eikä tietäri se, semmoinen se on. Kuka sinua Matti-parka on nyt taas Narinaa pitänyt? Ei nyt, eikä ennenkään. Sitten olet valehdellut omasta päästäsi, olisit edes viisaammin valehdellut, et osaa edes oikein valehdellakkaan miesparka. Mattia hykähdytti, herkeät siinä luulemasta, kunhan kuulet, kuka sanoi, ajatteli hän. Valettako lie vai totta, jos lie valetta, niin ovat paremmatkin ihmiset valehdelleet ennen minua, joka muiden puheita vain kerron. En minä itsestäni mitään tiedä, ruustinnan puheita ne ovat, sanoi Matti nöyrästi huokaisten ja rupeisi taas tupakkia pienentelemään. Ruustinnan, oliko ne ruustinnan puheita? Nyt Liisan rukki jo pysähtyi, ja nyt hänen korvansa vasta oikeen aukenivat. Ruustinnan ja Rovastin, lisäsi Matti. Elää! Ruustinnan ja Rovastin esem minulle kertoivat, en minä sitä muolta mistään tiedä. Elää hän, ihanko todella? Ne ne kertoivat, olivat käyneet sitä uutta nuhkaan katsomassa. No mitään ne kertoivat? Nyt oli Mattin aika olla mahtavana. Mitäkö kertoivat, sitä, mitä minä jo kerroin, vaikka et uskonut, ettäkö on siellä rautapellistä tie? Niin on, ja sitä myöten kulkee pyöräin päälle nostettu masina. Sekö Suomella? Se se taitaa olla. Siipien sijasta on sillä kohdalla pyörät, isot pyörät ja pienet pyörät, joita kaikkia pannaan tulevoimalla liikkeelle. Vaan sitä minä en usko, että se tulevoimalla liikkeelle lähtee. No niin se tekee, niin kuin vettäkin myöten kulkiessaan. Tehkömpä jos tahansa, mutta sitäpä minä en usko sitä, että se vettäkää myöten kulkeessaan. Etkö uskon rovastia, oletko mielestäsi rovastia viisaampi? Iinkä ole, mutta ei päsanonut rustinnakaan uskomansa, kun mennä kesänä oli puhe, että se soutamatta kauan kulkee. Nytpä usko, kun on nähnyt maallakin kulkevan. Uskoako nyt, ja koet, että se on pyörien päälle nostettu? Kylläpä sitä on rakennus. Mitä ne ei ruununmiehet osaa laittaa? Ruununmiehetkö ne ovat sen laittaneet? Nehän ne. No mitähän nuotuosta Lapillahden kirkolle? Olisivat tänne omalle kirkolle, niin olisi kirkossa käydessään nähnyt. Ei vätkö hän nuotuota vielä tännekin? Kun tietäisi, millon kannisen tänne tuovat, niin menisi katsomaan. En tiedä tuonevatko. Ei ollut puhetta siitä. Vai on ruustenlakin käynyt asian alkaen katsomassa? Kun olivat aamusilla lähteneet, niin olivat puolen päivän aikana oleet perillä. Sanoi vielä, että pitäisi minunkin käydä katsomassa. Ai, jotkos käydä? Enpä tiedä, mitäpä minä vanha mies. Eikö minusta mitään sanonut? Ei ollut puhetta sinusta. Kyllä se on kumman rakennus, jos vain se semmoinen on. Viedäkö hänet näkee ennen kuin kuolee, vai jos sinä valehtelet? Enkä valehtele. Olenko minä millonkaan ennen valehdellut, saatatko sanoa? Et, et. Vaan eikös se olle sinustakin kumman rakennus? Mikäpä se nyt niin eri kumma? On niitä nähty ja kuultu kummempiakin. Vaan eihän toki tämmöisiä. Mutta Matti oli mielestään hakannut tarpeeksi tupakkia ja lähti taas ulos havutukilleen. Kassarata havutukista irtikiskaistissaan hymähti hän vähän itsekseen. Uskoi pahan. Ja mikä siinä oikeassa opissa? Uskoahan sitä pitää vaikka keisarin. Liisa jäi yksin piirttiin. Keherasi vähän aikaa, polkirukkia niin kivakasti ja nykki kuontalosta kerrattävää niin vihaisesti, että se aina vähän päästä käsiin katkesi. Ja sitten oli aina tuska sitä liittäissä. Mikä liekää niin hauras kohta kuonta on sattunut, kun aina vähän päästä katkesi? Eikä nauhakaan pyörämpäällä pysynyt. Huonosti loukutettuja liinoja nuo pappilaan liinat, kun niin pahasti pölisevät, mitä lienevätkään kaiken maailman liinoja. Rukkirukki rupesi sitten taas hyrreämään, yhä kivakammin poljen natisi, valkea naarmupyörässä vilisi yhtenä viivana ja rihmaa keräytyi vähänle aikaa koko nietoshollaan. Liisa sitä sinne suultamalla suolti, rulla nieli yhä ahnaammin. Kuontalo oli melkein puolilleen kehrättynä, mutta silloin riipaisi rulla yhtäkkiä kaiken rihman kitaansa ja yhteen menon kuontalotakin pitkän matkaa. Nauha luiskahti pyörämpäältä ja Liisa piti herätä polkemasta, mutta silloin alkoi polgin laputtaa niin pahalla äänellä, että sen luuli siihen paikkaan halkeavan. Ei ollut koko rukista minnekään, seisoko on nurkassa ja Liisa melkein nakkasi rukkissa nurkkaan ja meni hiilijä unnista vetämään. Nekiin peijakkaat poottivat, ih, niin että oli silmät päästä palaa. Liisa sulki lakeisen ja katasti ikkunasta pihalle. Rekisiellä oli kumallaan talli seinämällä, pohja raudat päivää vasten kiiltäen ja matin kassaran kärkivilkkui silloin tällöin tallin nurkan takaa. Liisa huokaisi kovin pitkään, mikä hän liee huokaisuttanut, ei hän sitä itsekkään oikein tiennyt. Väkinäisesti hän meni takaisin rukkinsa ääreen ja rupeisi selvittelemään sotkuista rullaa. Lämmin se oli pahasti sotkeutunut, ja silloin rupeisi aina nenävartta kutkuttamaan, kun sotkoksesta oli selvän saamaisillaan. Vaan mitäpä noista kehruista ja muista? Kehrasipä sitä vaikka minkä ennätti, niin ei ne kehruut kuitenkaan perille tule vaikka kuinka monta kertaa laittaisi. Onko kummempia kuultu? Lähtee mies viemään kehruita, eikä ole sitä älyä, että ottaisi ja antaisi, kun maku Jyvänsä muisti maksaa, oli sinnekin unohtanut yhdellä tiellään. Liisan meni ja siippasi uunilta kehruunnyytyn, joka oli Matilta jäänyt Ruustinalle antamatta, panisen penkille vieraansa ja aukaisisen. Siinä ne nyt olivat vyhdet ja kerät niin hyvässä laitoksessa, vyhdet ja kerät, että oikein tuli sääli, kun ne ei ollut Ruustinna niitä nähnytkään. Olisi ottanut mukaansa edes, mutta mitä se mukoma itse menee, eikä kuitenkaan saa asioita toimitatuksi. Miten hän Ruustinna nyt ajattelee, kun oli vielä niin tingalle tahtonut? Saattoi kai se ajatella, kuinka paha tahansa jos vain tahtoi. Ja Liisasta rupesi tuntumaan ihan siltä, kuin olisi hänen pitänyt lähteä viemään niitä heti paikalla, ihan vaikka jalaan. Saattaisi se Matti toki hevosinkin antaa, ei se liian paljon olisi jos antaisi. Ruustinnan tehden saattaisi antaa, kun se kuitenkin mahtoi lankojaan odottaa. Vai oli se käynyt rautatietä katsomassa se hyvä Ruustinna? Sen parempaa ihmistä sitä toki ei ole koko maailmassa, kun se Ruustinna. Kyllä mahtaa olla rakennus se rautatie. Liike hän ollut Ruustinnasta kumman näköinen. Ja kun se vielä joulun aikaa varoitti, että kuivain Matti arenin maksuun tulee, niin silloin lähettää kehruut sen mukana. Ja että sitten saa uusia sijaan. Mitä se nyt ajattelee, kun ei lähetettykään? Saattaa kai se ajatella, mitä tahansa jos vain tahtoi. Puolista syödessä oli Liisa hyvin huolissaan olevan näköinen. Sitten hän sanoi yhtäkkiä. Kyllä se on niin, että siinä joutan nyt mikään muu, kuin että pitää lähteä ihan tänään iltana Ruustinnalle kehruita viemään. Hää, sanoi Matti, ja söi. Sitä, että sanopa mitä tahansa, niin siinä joutan mikään, ei kerrassaan mikään, sanoi Liisa päättäväisesti, painoi Veitsensä linkkuun ja pistisen taskuunsa. Mikä kiiren niillä nyt niin on, sanoi Matti yhä syöinen, eikö niitä ennetä vastakin? Hyvää, ettei se sen enempää vastustellut. Liisa oli pelännyt, ettei se ottaisi korviinsakaan. Kun olisi jo ennen pitänyt viedä paljoa ennen, ja nytkin vielä jäivät, kyllä sinuakin on asiamies. Ja mitä minä sillä aikaa teen tyhjää rukkiakopyöritän? Rupeaa vaikka keräämään niitä verkkorihmoja, joita on jo enemmän kuin mitä milloin kaan saat kudotuksi. Mitä sinä sitten eilen ja tänä päivänä olet kehranyt, kehran niitä? Eihän se tämä vanha rukirumilaskaan, ei sillä teen liinoja kehrätessään mitään, ja ovat vielä niin huonosti loukutettuja, paremmin kos villoja. Ja kun ruustenna vielä aiko ei panna kankaan, eikö panna jo tällä viikolla, mistä se sitten kuteita saakun on kuteet täällä? Ei vastannut Matti siihen mitään, yhä söi vain, ja ryppäsi tuopista piimää. Sitten ainainen syönti ja ryppi menne, rupeas jo käymään liisän kyllälle, jo ihan tänä päivänä pitää lähteä viemään. Kylläkai minä en lähde toista kertaa, eihän sinun tarvitsekaan, saatanhan minä mennä, ku vai annat hevosen, sinäkö, ja tuopin sisästä, kukas lehmän hoitaa, niin kuin sinä et sitä olis jo monta kertaa ennenkin hoitanut. Saattaa rietautua tammallaukkaamaan, ja sinä et saa sitä seisotetuksi. Osaan minä toki tammalla ajaa yhtä hyvin kuin sinäkin, ja minä en ajaisikaan nurkkiin, oli Liisa sanomaisella, mutta ajattelin, että jos suuttuu, eikä sanonut, mitä et ajaisikaan, eipä niin mitään sanonkaan, niin että kyllä sinne pitää lähteä jo ihan tänään iltana. Tänään iltana, mikä sinne nyt yöselkään? Tyvä on, ajatteli Liisa. Jos ei tänään iltana, niin viimeistään aamulla varhain. Matti ei puhunut mitään, herkesi syömästä ja rupesi panemaan piippuusa. Ei näyttänyt myöntävä, mutta ei mitenkään kieltävänkään. Vähän ajan päästä hän sanoi, kyse seppä rovastilta, jos satut näkemään, eli kysyitä ruustennan kautta, jos ei se sitä itse tiedä, että onko niissä minkälaiset pyörät niissä vaunuissa? Isot ja pienetkä? Ei tullut minulta sitä kysytyksi. Käskän ruustennan kysyä rovastilta. Kyllä minä sen toki saatan rovastilta itseltäänkin kysyä, olen minä sen puheilla siksi usein ollut. Kysympä minä senkin, että tokkoneisen rautatien tuovat sinne meidän kirkollekin. Kyllä minä sen tiedän, etteivät tuo ei tarvitse kysyäkään, ei sen niin vain tuotava ole. Ei sitä ihan varmaan tiedetä, sitten pähän sen varmaan tietää kun kysyy. Kyllä sitä on hyvä kysyä. Joudat kysyä, ajatteli Matti, mutta ei sitä niin nyt joka paikkaan. Vaan jos hyvinkin, ajatteli hän sitten, mutta ei hän siitä Liisa le mitään puhunut. Ja Liisa oli koko sen päivän niin ihmeen hyvällä tuulella, että melkein sydän alassa ahdisti. Ihan oli kohonna hypitellä vanhaa ihmistä. Aina vähän väliä tahtoi nauru itsestään hyrätään, vaikka ei tehnyt oikein mistä syystä se milloinkin, omista ajatoksista useimmiten. Ja kaikin puolin tuntui niin hyvältä olla. Rokkikin pyörinnin kuin ainakin, eikä kertaakaan nauha pyörämpäältä luiskahtanut. Ja Matti ja Piti Liisa niin hyvänä, että keitti kahvit lämmitti saunnan, vaikka oli eilenkin lämmittänyt, toi voita pöytään iltaista syödessä ja piti puhetta rautatiestä ja antoi Mattin kertoa. Matti ja Liisa vielä pitkän aikaa illallisen jälkeen istuivat, toinen pöydän päässä piippuaan poltelleen, sen sängunlaidalla tukkaasa sukien ja katselivat, kuinka kissa pankon kulmassa maitoansa lakki, kuppiasan nuoli, kieleensä lipoin ja lähti pitkin pirttiä hiipimään. Sitten sitä vuoroa silittelivätkin, Matti otti sylisäkin ja ruopi kaulan alustaa ja antoi sen ruveta kehräämään. Ja rautatiestä he jutteivat, jutteivat tästä ihan uudesta ihmeestä ja kummasta, että kaikkia sitä vanhoillaan kuuleekin. Eläkö hänet nähneekin, arveli Liisa, mutta Matti sanoi, että eikä tuota uskonen näkemättäkin, johon Liisa ei virkkannut mitään. Mutta sitten kun kissa oli vähän aikaa uunilla kehrannyt, samuttivat he pärin ja painautuivat vuoteilleen pitkäkseen. Mutta Liisa oli niin kummallisen valpasta näyönä. Matti jo nukkui ja kissan rukki yhä hyrisi tasaista hyrinä tämän uunin päällä, mutta Liisa ei tahtonut soida untasilmiin se. Kuuli pienimmänkin rasahduksen tuvan seinissä, kuuli jos russakka vahingossa putosi katosta lattiaalle ja kuuli tamman jalan kumeata kopsetta, kun se pilttuussa on liikahti. Erotti muusta seinästä ikkunan valoisamaan reijän ja sen läpi jonkun tuikkivan tähden, ja kun veti peitteen korvilleen tai kapani silmänsä kiinni, niin oli kuitenkin kuulevinaan ja näkevinään kaikki. Siitä taas valpastui ja ajatteli, että jos olisi jo aika noustajapanna evästä huomiseksi, mutta pelkäsi, että jos Matti herää ja kysyy, eikä noussut. Viimeinhän nukkui, mutta aamulla ennen kukon laulua jo heräsi ja alkoi lähtöänsä laittaa. Kolmannen luvun loppu. Neljäs luku. Rautatie. Tämä on LibriVox äänite. Kaikki LibriVox äänitteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksisi tai ilmoittaa tuoksesi vapaaehtoiseksi, menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukijana tuija-aalto. Rautatie. Juhani Aho. Neljäs luku. Matti oli laittanut Liisan taipaleille päivänhämärissä. Oli käännyt reen kohdalleen keikauttamassa. Sen heinillä täyttänyt, pannut silppuja säkkiin, taluttanut Tamman talliste ja valiastanut. Sitten oli Liisan rekeen istuttanut peitellyt, antanut suitset käteen ja käskenyt Tammaa lähtemään. Tammaa oli silloin vähän länkiä vasten siirtynyt ja reki oli lähtenyt liikkeelle. Matti oli äännyt reen sialle seisomaan ja katsellut, kädet kupheella riippuen, Tamman kulkua puolivälin peltoa. Mutta silloin oli Liisa ytäkkiä huiviensa sisästä huutanut. Herran juumaalla! Ja seisottanut Tamman. Matti oli kysynyt, mikä hätänä? Siihen oli Liisa taas vastaan huutanut, kun nyytti jäi, kehruusnyytti. Se on perallasin alla penkillä. Truu! Matti oli käynyt nyytin perallasin alta penkiltä ottamassa pienyt sen Liisalle ja sitten oli Liisa lähtenyt ajamaan ja kadonnut aamun hämärään. Mutta Matti oli mennyt taas takaisin pirttiin, pannut maata ja nukkunut pitkälle puolenpäivän rintaan. Sitten hän oli siitä kuitenkin noussut, venytellyt, haukotellut, katsellut ikkunasta pihalle milloin mistäkin. Ja pannut uudelleen maata. Nousi kuitenkin siitä syömään. Söi aika tavalla, vaikka verkalleen, mihinkä pähäntänyt hyvin kiiräkkään. Söi varsinkin voita paljon ja ryyppäsi tuopista piimää, johon oli puoleksi, enemmän kuin puoleksi, pannut maitoa sekaan. Lähti sitten syötyään navetassa käymään. Katsottavahan se oli lehmäkin, oliko syömistä. Siinä se ynisikin parressaan Mattia vastaan ja Häkki oli tyhjä. Matti heitti heiniä eteen, mutta ei kehdannut ruveta juottamaan, laittakoo on liisa juomisen kun tulee. Ei liisaa kuitenkaan näkyny sinä päivänä tulevaksi ja Mattin täytyy juottaa lehmä ja itse lypsää se. Lehmän lypsetyään, iltaisen syötyään ja lämmintä maitoa juotuaan hankkiutui Matti ennen maatapanoaan päreitä kiskomaan. Mutta kovin oli tylsä nyt päreppuukko, kovin tylsä. Eikä ollut tahkon pyörittäjääkään, että olisi saanut terävämmäksi. Ylkkykin oli jäässä, sulakoon se huomiseksi, ja olihan noita päreitä tuolla orella vielä. Matti kantoi päreppölkyn takaisin sopelle, iski puukon ikkunanpieleen rakoon ja kämmenpohjallaan sitä sihe vielä lujempaan takoi. Tuntui Matti kerrassaan maanneelta miehelta ylösnoustessaan. Eilen olikin kovin raukaisut, mikä liian raukaisut, mutta nyt ei enää raukaisut ollenkaan. Päivän tuloa odotellessaan rupesi Matti taas päreitä kiskomaan. Tyympäinen nyt hienoksi halkelivatkin, liekö pölkky sulannut, vai veitsi seinässä teronnut. Päivän vaijetessa alkoi Matti kuulostella lisää kotiin tulevaksi. Pistäytyi pihalle ja asettui tuvan nurkkajuureen seisomaan. Johansen olisi pitänyt joutua, jos olisi noustuaan varhain lähtenyt, niin kuin oli ollut puhe. Mutta ei lisää kuulunut, ja Mattin täytyi lypsää lehmä ja hoitaa se päivää kohti elämään. Matti mietti, mitä ruveta tekemään, mutta ei ollut mitään sen moista työtä, jota olisi koko päivän kehännut tehdä. Ei havunhakkuustakaan ollut joka päiväiseksi työksi. Matti arveli lähteäkseen metsään jänisrautojaan kokemaan, ja niihän päättikin tehdä, jos olisi joku sattunut jalastaan käydäkään nähtämään. Olihan liisallekin silloin käynyt, kun ei ollut Matti kotona. Kuka ties jos nytkin? Aamiaisen syötyään, hän oli tuvan liedessä paistanut itselleen potattipaistikkaita aamiaiseksi, teki Matti lähtöä metsään raudoilleen. Otti suksensa alas pirtin seinämältä ja alkoi sovittaa jalkaa varpaalliseen. Sukset olivat liisan jäljeltä, se oli niillä viimeksi hiihtänyt. Kaa, eikä olet iskennyt pykälää pälkääseen. Ei ollut mahtanut muuten sadan jäätikköä jalansiasta irtautumaan, niin oli pitänyt kirvästä käyttää. Lastupahan oli lähtenyt toisen suksen pälkäästä, iso lastu. Olisi ollut oikein sen näköistä, että kun olisi ensin hiihtänyt niin kauan, että jäätikkö enää lähtenyt sauvan varrella kopistellen, niin sitten olisi kantanut sukset pirttiin sulamaan ja oikeamaan, niin se oli kerran tehnytkin. Matti hiihti saunan perä itse ja pellon poikki valmista latua myöten metsäänpäin. Ensimmäinen rauta oli Matilla kotipellon nurkkauksessa. Ei siihen paljon milloinkaan mitään käynyt, eikä se siinä sitä varten ollutkaan. Mutta jos sitä ei olisi siinä ollut, ei olisi muihin kallan koihin käynyt, sitä varten se siinä oli, semmoinen oli Matilla taika. Matti hiihti eteenpäin pellota metsään. Siellä oli hänellä rautoja kolmessa kohden, kolme rautaa kussakin. Vähän matkaa metsän sisässä oli aukko paikka, johon olivat Matti ja Liisa kesällä lehtipuita kaataneet ja taitelleet niistä kerppuja ja vastaksia. Sinne jänisten halu veti heitä kuutamoisina öinä haavan kuorta jursimään ja sinne oli Matti asettanut rautansa väijyksiin. Aukonreunaan oli pannut jälleen alle, siihen paikkaan johon jänis metsästä hiljaa kyykkien istuutuu kuuntelemaan, tokkouuskaltaisi tulla. Kolme polkua toi aukko paikkaan ja kunkin polun suule oli rautapantu. Aina oli näihin joku käynyt jänis viikossa välistä kaksikin, mutta nyt ei ollut käynyt yhtään, ei ainoa takaa kahteen rautaan, jotka olivat lähellä toisiaan. Eikähän ollut kolmanteen kaan käynyt, kaan niin kummako se oli, kun oli tuossa luntapolulle karissut, puista sitä oli karissut ja kukas muu kuin Liisa, se kai se oli sitä siihen kulkiessaan karistellut, se oli oksia nykinnyt, eikähän jänis sitä suvaatse, että on luntapolulla. Matti tarkasteli tarkemmin polkua, tiesi hän hän sen, tuossa oli jänis käynyt ja kääntynyt takaisin, kun oli tuntanut vierasta luntapolulla. Mitä se Liisakin, johon hän oli sanonut, että heittäisi jäniksen pyynnin hänen haltuunsa, mutta ei, menee vain salaa toisen poissa olles ja pilaa toisen pyyntionnen, ja käypikö siihen jänis nyt enää, kyllä kaiku kerran on vieraantunut. Oliippa niin kuin olisi Matti tuntanut äkää mielessään, kun lähti siitä tyhjiltä pyydyksiltään muiden luo hiihtämään, mutta eihän pitäisi olla äkäinen, kun on äkäinen, niin eihän jänis sen minkään käy rautaan. Olisi kohan käynyt heinäpieleksen luona oleviin rautoihin. Heinäpielessä oli notkossa niityllä. Matti sujuutti suksiaan myötämäässä heinätietä myötän alas niitylle. Hän läheni pielestä, ei vielä tiennyt oliko mitään käynyt, kun olivat raudat toisella puolen pieläksen. Vähän sykehteli Mattin sydän, kun hän koetti lähetä pielestä niin hiljaa kuin suinkin. Olisi kohan käynyt jänis rautaan. Mitäs vielä? Ei matti sitä ollenkaan uskonut. Ei hän ollut siinä mielessä lähtenyt käännettä saisi, muuten oli vain lähtenyt omiksi huvikseen hiihtelemaan. Jo olivat suksen kädet toisella puolen pielestä, ja jo kurkotti Mattikin päänsä toiselle puolen pielestä. Ei hän perh. No niin tiesi hän sen, ei mitään. Ei näkynyt jänistä, eikä jäniksen jälkeäkään. Polkkukin oli ihan ummessa. Tuuli oli yöllänietostanut sinne irtainta lunta ja peittänyt jälleen pitkän matkan päässä pieläksestä, eikä ollut siellä moneenpäivää jänistä käynytkään. Happamen tunnen mielessään kaivoi Matti suksisauvallaan raudat lumesta ja nosti ne seipään nenään pieläksenkupeille. Niityn toisessa laidassa tuolla puolen menee syksyistä ruishalme, että tiheessä näin reikössä oli Mattilla vielä viimeiset rautansa. Mutta sinne hän ei viitsi nyt mennä. Kun ei kerran ollut pieläksen luona, niin ei muuallakaan. Se oli varma merkki. Näkyy hän, etteivät jänikset olleet liikkuneet. Mutta ei Matti kuitenkaan vielä kotiin sakkääntynyt. Jos olisi käydä katsomassa halmeen nurkkauksessa sitä paikkaa, josta Liisa oli saanut jäniksen. Ja Matti lähti noudattelemaan sitä latua, jonka Liisa oli tehnyt. Lumessa se oli vähän. Matti hiihti metsäsaareketta kohti, joka oli keskellä niittyä, ja sitten sen sivuitse. Saarekkeesta toi vanha jäniksen jälki, ja sitä noudatte suksen jälki. Mutta kas kummaa, tuossa hän oli aivan veres jälki. Se tuli saarekkeesta ja vei aivan samaan suuntaan kuin nentinenkin jälki. Matti hiihti kiivakammin aidan nurkkausta kohti, jonne jälki yhä vei. Ei ainakaan etäänpää katsoja siellä näyttänyt mitään olevan. Mutta kun hän tuli ligemmä, näki hän, että aidan viruksessa oli joku Lumessa piehtäroinut. Saan nähdä, eikö se oli jänis? Vaan se on ehkä toisella puolen aidan. Matti ei malttanut hiihtää, pisti päähän pelko, että jos se pääsee siitä irti, ja hän hyppäsi sukseltaan ja kahlasi vyötäisiä myötä Lumessa aidan nurkkaukseen. Mutta pahasti Matti pettui. Jänissiin oli piehtäroinut vereksessä lumessa, mutta ei sitä itseään näkynyt missään. Ei toisellakaan puolen aitaa. Ei kää lankaakaan näkynyt. Mutta kohta Matti huomasi, miten kää oli. Jänis oli katkaisut peräimen, jolla lanka oli kiinnissilottuna. Ja kummako se oli? Ei ollut pölle osannut panna peräimeksi uutta rihmaa, tietää hän sen, minkä verran vanha peräin kestää, jos on koko talven siinä mädännöt. Kas noin noin noin. Ja Matti repäsi langan peräimen irti siitä kepakosta, johon se oli kiinnitettynä, ja nakkasi kepakon itseensä kauaksi metsään. Ei Matti sitä saattanut lisalle enää anteeksi antaa, että tämä oli heittänyt vanhan peräimen lankaan, kummaku ne jo ensimmäinen jänis ollut sitä katkaisut. Olisi kaisi sen saanut, jos olisi tahtonut. Mutta mikä liee ollutkaan koko sen jänis? Nyt hän sen oikeen näki, mikä jänis se oli, joka suotta ei riuhtaisut poikki mädännötä lankaa. Joku kai sitä oli ollut pitelemässä, mikä liee ollut, metsän haltia. Vaan tämä oli oikea jänistämään viimeinen, näki hän sen kaikista merkeistä, kun oli langatkin katkaisut. Matti lähti hiihtämään kotiin sappäin. Mitään sillä olikaa lisalla asiaa mennä toisen pyydyksiä syynäilemään. Ensin karistelee luntapolulle, kummako jos ei jänis sitten käy lankaan, ja sitten heittää vanhan peräimen, jos ei sitä saa jänis katkaisuksi, niin sittenpä kumma. Ja sinne nyt vei jänis kaulassaan hyvän langan, ja tuli pikossa sen takaisin. Kyllä kaisi sen sitä vartenottikin. Matti oli pahoillaan, hyvin pahoillaan, ja eikös ollut syytäkin. Hän olisi tahtonut tietää, kuka muu metsämies olisi suvainnut akkoja pyydyksilleen. Vaai akka pistäytyy jänisrautoja katsomaan. Olisi ollut parahiksi, jos olisi itse semmoinen jalastaan käydä kännähtänyt rautaan, niin olisi herennyt siellä juoksammasta mokooma metsänkävijä. Matti hiihti peltoa myöten pihaan. Siinä oli vastamäkejä hiukan, ja jalka tahtoi vähän väliä livetä varpaallisesta. Perrana! Sitten se vielä kyljä kulkee, kehruksia viemässä, niin kuin niillä olisi semmoinen kiire ollut. Olisi kai ruustina kysynyt. Ilman se Liisa sen vain syyksi sanoi, kun oli into kuulemaan rautatiestä jotakin. Mitä se sitten siitä paranee, jos kuuleekin? Yhtä tuhma. Mattin jalka taas lipesi, niin, että oli kaatua nenälleen lumeen. Niin se rauta tiekin. Liekö tuota koko laitosta? Ihmisten puheitä ne vain ovat semmoiset. Valeetta, valeetta, koko matkanetta, sitä myöten muka vuorokaudessa pääsisi Helsinkiin ja ulkomaille. Mahdotontahan se on, vai vuorokaudessa. Eiköhän pitäisi Taipaleille jäädä yöksikin, vaikka kuinka olisivat herrat itse ajamassa. Saapas nähdä, mitä nyt siellä Liisalle puhuvat. Se nyt on tietty, että se uskoo vaikka mitä se hälläkkä, ja muillekin velhaastaa. Matti hiihti juuri saunan perä itse pihaan, kun Liisa käänsi hevosensa piirtin nurkantaitse. Truu, hyvää päivää, hyvää päivää, truuu, terveisiä ruustennalta ja rovastilta käskivät sanoa. Tuläppas hyvä mies auttamaan, kun olen vaipunut tänne rekeä niin syvälle, että truuu, pappilampiat niin peittelivät ja laittelivät minu tänne niin, että truuu, nyt se menee, tulee nyt hevosta pitellämään, että se ei, että minä kannoo truuu. Mutta Matti ei tullut hevosta pitellämään, ja Tammavei Liisan aivan kujaan perille ja alkoi hamuilla heiniä suuhunsa. Matti asetti suksensa piirtin seinää vasten, sanoi Liisalle, että mitä sinä sinne kujaan ajat, ja meni sitten vasta hevosta kujaasta peruuttamaan. ―Ka en hän minä sille mitään tainnut, ku vei? ―Pitähän sen nyt toki hevosensa saada hallituksi. ―Kaa, ka, ka, mitä sinä Tammasinä? ―Eikäis olle sanut monen aikaan suuhunsa mitään, koska on noin nälissään. ―Ruokaa se on saanut, tallissa se on ollut koko ajan, ja ruustenna vielä varoitti Pehtoria. ―Kyllä ne toki aina, ku minä vain käyn. ―Et ku sinä aion noustakkaa, vaan siihen ku sinä aiot iäksi päiväksi äkäytyä? ―Eihän tuosta pääsee, autahan vähän, Matti. ―Kei kautanko reen syrjälleen? ―Ei rajumaala, elähän toki, Matti. ―No, elää nyt, kyllä minä tästä pääsen. ―Pääsi Liisa siitä ylös ja meni pirttiin, Matti riisui hevosen valjaista ja veisen talliin. ―Vähän ajan päästä ilmestyy Liisa tallinovelle. ―Et ku sinä apetta Tammalle, sepä hyvä, annan minä kanssa hämmentelen. ―Osaan tämän minäkin tehdä. ―No, minä hain sitten vettä Tammalle. ―Jos se on juonnut, ei siellä ole jano. ―Ei sitä tiedä jo hyvinkin vielä joisi. ―Eikä juo. ―Etkö sinä saata uskoa, kun minä sanon, ettei juo? ―No, elähän nyt, elähän nyt. ―Ja hyvän mieleen näköisenä kantoi Liisa ämpärillä sammiosta vettä talliin ja pisti sen Tamman eteen. ―Juopi hanse, sanoi Liisa. ―Mutta Matti murjotti yhä ja hämmenteli äänetönnä opetta. ―No, et kysy kuulumisiakaan, Matti. ―Mitä jos minä olisin kuullut paljon uutisia? ―Lie tuota ennättä nyt kahteen päivään kuullakin vaikka mitään, kumma ku juo raskit lähteä, kun et jäännyt vieläkin kuuntelemaan. ―Liisa käänti leikiksi. ―Empä olisi raskinut oikeen mieleilläni, mutta pitihan viimeinkin, kun pelkäsin, että miten käsi nämä ukkoparkkat täällä tulet ikävältä toimeen. ―Mutta voi heranen aika, kuinka me eilisen iltaa Ruustian kanssa istuttiin ja tarinoittiin. Kävelli sinne rovastikin tiehään päähän piippuineen kyökikamarin läpi, tarttui pävällistä puheeseen ja puhelli pitkät postit, mutta Matti tekeytyi aivan kuulemattomaksi, kantoi appeen tamman eteen ja rupeisi tallia luomaan. ―Joo voi sitä kummaa rakennusta sitä rautatietä, siitähän me tarinoitin eikä paljon muusta mistään, jos tietäisit minkälainen se on. Tiesi Matti sen yhtä hyvin kuin Liisakin, mutta eihän viitsi nyt kehua, oli yhä vain ääneti. Etköhän lähtisi jo huomenna ajaamaan, vai joko minun pitää panna tammaa heti kohta valjaihin, ennen kuin on appeesakkaan syönyt, mutta Liisaan eivät nyt Mattin pistopuheet pystyneet. ―Ei vielä, vaan kun kesä tulee, niin sitten mennään eikä siinä auta mikään. ―Minnekkä sitä sitten semoisella kiireellä mennään? ―Lapillahden kirkkoille rautatietä katsomaan. ―Mitä rautatietä? ―No Herra Jumala, sitä rautatietä joka siellä on. ―Sitä olematonta rautatietä. ―Olematonta. ―Siinä uskossa, kun sinä sitten vielä elää hyköytät, että semoista toden päälle saattaa olla olemassa. ―Siinä uskossa, kun entä sinä? ―En minä olet siinä uskossa ollut milloinkaan. ―Minä en kuulla puheita usko ennen kuin omiin silmin näen, ja se on hullu joka uskoo. ―Vaar Ruustinnapa on nähnyt. Ruustinnan on sinua Narinaa pitänyt, kun tietää, että sinä uskot paikka mitä. ―En tässä rovasti. ―Onko rovastikin Narinaa pitänyt? ―En tässä rovasti. ―Etkä usko rovastiakaan? ―Ole huutamatta siinä, kuulehahan minä vähemmälläkin. ―En hän minä, mikä kuuro ole. ―En hän minä huudakkaan, kun kysyiin vain, että sanotko rovastiakin valehteliaksi. ―Olenko minä sitä sitten valehteliaksi sanonut? ―Valehteliahaa se silloin on, jos on sanonut, että rautatiet on, ja sitten sitä ei olekaan. ―Valehteliahaa se silloin on. ―Ka etkö sinä taas hupea huutamaan? ―Mitä sinä tänne talliin tulit huutamaan? ―Kyllä minä hevoseni hoidan, hoidas sinä lehmäsi. ―Liisa meni, mutta kovin oli häneestä pahaa. ―Olisi niin mielellään kertonut, mitä rovastin ja ruustinnan kanssa oli puhunut, ― ja kun vielä tiesi, että Matti ei tiennyt paljon mitään rautatietistä sen suhteen kuin hän. ―Mutta siksi pääsee, ei sitä mahtanut kärsiä kuulakkaan, kun itse tiesi vähemmän. ―Kyllä olisi puhunut, jos olisi itse ollut kuulemassa. ―Van kyllä siitä vielä puhutaan, ja hän Matti tulee paremmalle tuulelle. ―Kuusi on pahalla tuulella, niin silloin se on aina tuomoinen. ―Mutta ei Matti pitkään aikaan tahtonut tulla paremmalle tuulelle. ―Muuriotti monet päivät miettiväisen ja pahan tuulen näköisenä, ― ja varsinkin niinä päivinä, kun tuli metsestä, eikä saanut mitään. ―Eikähän koko talvena saanutkaan kuin yhden jäniiksen pieleksen luota, ― ja senkin oli puoleksi syönyt joku roisto. ―Kuun Liisa rupesi milloin rautatietistä puhumaan, niin sanoi hän heti kohta, ― ―Valetta, eläpuhukkaan en usko. ―Liisa olisi niin mielellään kertonut, hän oli kuullut paljon sen moista, ― josta ei Matti varmaan tennyt mitään niistä isoista ja pienistä pyöristä ja muista, ― ja olisi ihan Liisa suunnut, että Mattikin olisi tennyt, mitä hän itse tiesi. ―Ei Liisa tahtonut ollaan miestään viisampia tietäväisempi. ―Sitä ja siitä ei muistettu Mattille kertoa, oli Ruustina sanonut, ― ja varsinkin sitä olisi Liisan mielitehnyt Mattille kertoa. ―Kuhta kun hän sitä rupesi tekemään, niin sanoi Matti, ― ―Valetta, eläpuhukkaan en usko. ―Ja sepä Liisaa kovin loukkasi, ― ― ja hän pyöräytti rukkinsa pyörimään eikä puhunut Mattille moneen päivään. ―Ruon laittoi ja pöytään kantoin, mutta ei Mattia syömään käskenyt. ―Eikä mennyt itse yhteen pöytään syömään. ―Vasta sitten kun Matti oli syönnyt, rupesi Liisa syömään, ― ei puhunut mitään, eikä pannut voita leivälleen. ―Ei Liisa muutamain kertain päästä sitten enää koko talvenna rautatietä puheeksi ottanut, ― ― eikä Matti kaan ottanut. ―Mutta kumpainenkin he kyllä rautatietä ajattelivat, ― ― vaikka eivät siitä puhuneet. ―Näkivät untakin siitä usein ja kuulivat toistensa siitä unissaan puhuvan. ―Mutta jos he silloin sattuivat yöllisistä haasteluistaan heräämään, ― ― niin kääntyivät he kiiresti selin toisiinsa. ―Vetivät kumpikin peitteen puoleensa ― ― ja olivat nukkuvinaan. ―Neljännen luvun loppu.