 Aici, aici e. Ba, e aici, în partea. Și mine acesta. Eu nu trebuie pe topic, sunt încât. Da. Când eram mic, aveam problema asta înainte de culcare, că nu puteam să închid ochii și să mă culc. Aveam senzația că, dacă închid ochii, ori să înceapă să se perim de tot felul de oameni de ce dați prin cameră și ori să se uite la mine, sau ori să-mi facă chestii. Ori să mă atingă, ori să se aplece de-asupra mea și când o să deschid ochii, ori să fie acolo. Nu-mi imaginam niciodată când ar face ceva grav. Dar era suficient să-mi închipui prezența lor încât să nu mai pot să închid ochii să dorm. Dar niști cu ochii deschis nu era prea bine. Din cauza Luministinse, în întunericul ăla era foarte simplu să încep să îi văd pe bune pe toți oameni aștia. Începea simplu cu mânecăl care apare de după ușă și apoi dispare. Probabil că mi s-a părut, mă gândeam și mutam privirea în altă parte, simțind imediat că mi-a scăpat ceva vital, că de fapt mânecă era acolo. Așa că mă întorceam la ea doar ca să o văd din nou cum dispare. De data asta nu mai luam ochii nicio secundă. Așteptam insistent să se arate. Dar eram albosit și privirea îmi scăpa o dată cu vreun gând, spontan, sau vreun sunet minor într-un alt colț al camerei. Și încodată același traseu, doar ca să o văd cum dispare și doar ca să mă convingă apoi că mi s-a părut. Asta dura în jur de două, trei ore până când a dormeam e puizat de la toată vânătoarea. Probabil că am făcut asta timp de 6-7 ani, în fiecare noapte, în care nu eram suficient de puizat, încât să dorm de cum mă pun în pat. Era cu mine, devenise palpabil, îi simțiam prezența, dar nu-l vedeam, nu-l cunoșteam și asta mă făcea să mătem foarte tare în continuare. Până într-un noapte, pe la vreo doi și pe ani, eram foarte obosit. Veni semne pe un traseu de 16 ore și îmi doream foarte tare să dorm. Ultimele 4 ore de coborâre doar asta am visat, cum m-ar un câmpat închid ochii și măculc. Mai că ajuns în pat nu putem să-i închid. Era mai puizat, dar îl simțiam în cameră. Și chiar dacă devenise cumva familiar, mi era imposibil să-l ignor și să măculc. Așa că din nerv și puizare și din dorința disperată de a dormi în fiecare noapte, dar atunci încolo fix, când vreau și așa cum vreau, am decis să văd și eu întregul din care face parte mânăcă asta. Așa că am început să-l construiesc. Înteiam închis ochii pentru o secundă, ca să pot să mă concentrezi. Și când i-am deschis, era acolo. Mai departe a fost ușor. I-am închis din nou și când i-am deschis, a pruse și umărul. Încă nu-i vedea mâna sau pielea în orice caz, dar mi-am dat seama că am intuit bine în tot timpul ăsta. Stătea cu spatele. I-am închis din nou. Jumătate din spate și puțin din găt și însfârșit pielea. Era neglicioasă și cu luciu bizar, așa ca de șarpe. I-am închis din nou. Speram să-l întor cu fața spre mine, dar nu am reușit să-i văd decât puțin din urechea care, de la departare, asta părea mușcată. Am închis ochii și când i-am deschis, nu mai era acolo. Am resuflat ușor aceea, apoi am adormit. A doua zi m-am trezit nerăptător să vină vremea de culcare. Când a venit, am repetat exercițiul. Am făcut asta în fiecare noapte câteva luni. Încercând în fiecare seară să-l întorc cu fața spre mine, până când a dormi, a mea puizat ca înainte. Diferențe era când mi-ar am deloc speriat. Îmi plăceau, dar mă frustram că nu se întoarce spre mine. Așa că a devenit jocul meu preferat. Nici măcar nu m-ai contat dacă era sau nu ora de culcare. Am început să-l fac când mergeam pe munte la oricarea prin pădure. Prin desișul de copace incredibil de ușor să încep să vezi orice. Mai ales când ești singur cuc. Apoi la școală stăteam în ultima banca și mi-l imaginam întotdeauna într-una din bâncile din față. Cu spatele la mine, atent la tablă. Dar știam că e cu gândul la mine. Apoi am început să fac asta peste tot. Dar mai ales unde erau grupuri de oameni. În autobuz, la meci, la teatru. Am început să caut mălțimile în care să la scund. Asta fac și acum. Nu e nici un loc în care să nu îl duc cu mine. În care să nu încep să-l deslușesc la un moment dat între alte două corpuri străine. Întâi nu neca. Închid ochii, îi deschid. Apoi umărul. Îi închid, îi deschid. Gătul. Îi închid, îi deschid. Capul, părul, peste tot unde sunt eși el. Sunt cu spatele. Dar se gândăște la mine. Mi-e frică de întuneric. Mi-e frică să sar cu parașota. Mi-e frică să nu mă refuze. Mi-e frică să nu alunec pe gheță. Mi-e frică să nu mi-asă un coș pe frunte. Mi-e frică de paralizie. Mi-e frică de guvern. Mi-e frică de gluten. Mi-e frică să nu mă fac de răhat. Mi-e frică să nu am band de pâine. Mi-e frică de naziști. Mi-e frică de singurătate. Mi-e frică de ceanzura. Mi-e frică să nu adorm. Mi-e frică să nu adorm. Mi-e frică de armă. Mi-e frică de achcini. Mi-e frică de psihanalyzi, mi-e frică de giandarni. Mi-e frică de aminte ir. Mi-e frică de incendi. Mi-e frică de negri. Mi-e frică de filmele grează, mi-e frică de grasim trans. Mi-e frică de dușmani. Mi-e frică să nu rân einzigezi, mi-e frică de vinovăție, mi-e frică de copaci. Mi-e frică de işност. Mie frica de cocosi, Mie frica sa ma uit in jos, Mie frica sa sarut, Mie frica sa nu sa inteleaga altceva, Mie frica de anegdote, Mie frica de germe, Mie frica ca surut, Mie frica de bai publice, Mie frica de siantaj, Mie frica de acidente, Mie frica de spați închise, Mie frica de lilieci, Mie frica de teroare, Mie frica de scandal, Mie frica de tocuri, Mie frica de nikele, Mie frica de cancer, Mie frica de cancer, Mie frica de strănut, Mie frica de cai, morți... Mie frica de deadline, Mie frica de presie, Mie frica sa nu pierd tot ce am. Mie frica de scheleti, Mie frica sa nu mor, spuntam. Mie frica de surprizi, Mie frica de fantome, Nie frica de lift, nie frica de bomba, nie frica de așața, nie frica de urbire, nie frica de uși între despise, nie frica de cilea putea fă-n spate, nie frica de avioane, nie frica de bărbați mai puternici dă cât mine, nie frica de tigle încădere, nie frica de bărbați mai deșteți de cât mine, nie frica de țară, nie frica de dreapta, nie frica de fanei, nie frica de droguri, nie frica de ce s-on tăța, nie frica de peza, nie frica de camânșal, nie frica de șoarci, nie frica de cadabra, nie frica de vecinul spânzurat cu borscările în fuga, nie frica de lupi, nie frica de sunetea scuție, nie frica de deapsă, nie frica de laptop, nie frica de gânduri, nie frica de urși ascunși întomberoane, nie frica de ce cred oameni despre mine, nie frica de apocalipsă, nie frica de un topor deasupra capului, nie frica de subsol, nie frica de să plec acasă singur, și nie frica de apocalipsă, nie frica să adorm doar eu cu mine, nie frica de pozele noapte-n liceu, nie frica să mă trezesc în mijlocul noapții doar eu cu mine, nie frica să mă uit în jos, nie frica să mă trezesc dimineața doar eu cu mine, nie frica să mă mut, nie frica să mă trezesc lângă cineva, lângă care nu mai vreau să dormi, nie frica de nameți, nie frica de șofre, nie frica de viol, nie frica de canal, nie frica de ruși, nie frica de pisicame, nie frica de religie, nie frica de oameni cu glugă, nie frica să nu calc pe ceva ascutit, nie frica de apă, nie frica de apă din întuneric, nie frica de întuneric, nie frica de întunericul din apă, a o sută oară, a o sută oară, prietenii mei goi în apă și un fraier pe mală, ăla sunt eu, nie frica de alge, și alupa e prină de algem, pe glez neama alge, miroase, a alge, un salvamar și o șalupă, o dimineață cu soare, nu nu a mers prea de parte, susii, îmi place susii, nie frica de mâncarea plictisitoară, e blond și fibros lucește în soare, și vezi la miroase alge, șalupa e prină de alge, pe glez neama alge, miroase, a alge, nie frica de viața mea plictisitoară, nie frica de moartea mea plictisitoară, nie frica de viața de după plictisitoară, nie frica că nu mai e nimic după moarte, nie frica de extinție, individuală, colectivă, o zi de marță în centru cu un capucin în față, un sunet scurt, ceva căzut din cer, privir care se întâlnesc cu groază, sper să rămâneți cu mine până la sfârșit, un sunet scurt și a scoțit, nu, nu ne-a trecut prin cap, nu ne-am gândit, o zi de marță, și apoi, fugim, nie frica de alergătură, nie frica să conduc, eu nu am carneluatimă și pe mine vă rog, eu frumos, eu nu am carnet, un autobuz de salvară pentru o moarte colectivă, așteptați-l aici, trebuie să vină, nie frica să mă țină, te ținiau, te ținem noi, nie frica să mă țină, nu cred în colectivă, nu cred în colectivă, nu cred în colectivă, nu cred în colectivă, nu cred în colectiv nu cred în impreuna, nu ținut de mână, mă cac pe ea de moarte, nie frica să mă cac pe ea de moarte, nie frica să vorbesc urât, nie frica să nu se-nplinească, pauză, vreau o pauză, nie frica să iau, nie frica de mitale, o intoxicație colectivă cu arsenic într-un camindel artă, nie frica de să pun pe jos în baie, cap spart, sânge scurs și roaie și roaie, nie frica să pășesc în baie, de azi niciodată absolut, niciodată nu mai pășesc în baie, de azi nie frica dar mă piși pe pereți, pereți de scară, pereți de bloc, pereți de mol, pereți de școală, pereți între pereți, ca voul, mormânt, piatră funerară. Nie frica de moartea moartă, nie frica de moartea vie, să nu vie, să nu vie, că mă piși pe primărie, prietenii Begoi în apă și un fraie pe mal, o lasă în fieu. Nie frica de cortul meu, am un furuncul în funt cât o boabă de fasolă. Sistemul meu de credințe e o minciună. Acțiunile mele de fiecare zi sunt o minciună. Tot ce sunt poate fi dărmat, contestat, îngropat. Îl verificăm fiecare dimineață, la duși să văd cât am mai crescut. Nie frica că într-o zi va fi mai mare decât mine. Tot ce sunt poate fi ușor reproduz de un comediant de mână a doua. Nie frica că într-o zi mă va da afara din corpul meu. Azi mi-am sunat proprietarul să-i spun că nu am cu ce să-mi plătesc kiria. A răscurt și a zis nu-i nimic, o plătești dublu luna viitoare. Îmi place, e genul ala de tip. Asta nu e fetișil meu. Un metal rece coboară din spre buric. O foarfăcă de grădinare apărută din senin pe nartieră. Eu sunt un tip lictisitor. E genul ala de tip. Îmi place sexul simplu. Dușmanul e întotdeauna nafară, nu înăuntrul meu. E genul ala de tip. Sau înăuntrul unical de lemn cu bombe agățate de picioare. Gata să ne hațe, gata să ne arunce, gata să ne disturbe, gata să ne dissolve. Nu. Dușmanul nu e niciodată înăuntrul meu. E înăuntrul unui animal cu coarne. Ii văd sub scaune picioarele păroase. E genul ala de tip. Nu. Nu. Dușmanul nu e niciodată înăuntrul meu. E mai degravă înăuntrul unei femei. Alegerea greșită, femeia greșită, ovululul greșit, copilul greșit. Venit prea de vremă, venit prea târziu, în fine. Nu. Nu. Dușmanul nu e niciodată înăuntrul meu. Ceea tașa de mine, acest ambigu și de neînțeles aparat reproducător, îi țin asfuns de cele mai multe ori. Mai fițin în acest spectacul. În acest spectacul s-ar putea să îl scot la un moment dat afară. A tașa de mine, acest ambigu și de neînțeles aparat reproducător, a dat în ultima lună 34 de rateuri. 6. Și cel mai frică mie... Sper să rămâneți cu mine până la sfârșit. Cel mai frică mie... Cel mai frică mie... De când o să uit. Atunci o să vrei să mergi cu mine la bai? O să vrei să mă idemână, să mergi cu mine la bai? O să vrei să mă idemână pe care deja am dus un pantalon în momentul în care mi-am dat drumul pentru că nu înțelegeam ce s-a întâmplat. Pentru că am uitat. Am uitat ce e lichidor acalt care se scurge pe picioară. Atunci o să vrei să mă idemână, să mergi cu mine la bai, să ne arăți cum se face. Nu. Chieste asta cu grădinăritul pur și simplu nu este lumeu. Te plimb, să zicem. Te plimb... plind pădure. Pentru că eu să ară plăcută de octombrie am mai rămas puțin din suflul cald al verii. Mai ales la apus. Pentru că e apus. Mereu e un moment bun să te plimb la apus. Și te plimbi. E liniște. Atât de liniște cât poate fi într-o pădure. Și soarele se mai vede puțin foarte puțin. Își mai aruncă doar nici colă, cât o rază. Ea se duce prin tecrenci până pe pământ și lasă o dără pe stratul de frunze uscate. O dără caldă. Tu asculs cum se-a ut pas și tăi. Cum trosnesc frunzele sub ei. Și te gândești că a fost până la urmă o idee bună. Chiar dacă la început ți-a fost frică. Chiar dacă la început a ezitat. O plimbare de unul singur prin pădure nu e chiar cel mai firesc lucru. Nici cel mai landemână. Nici cel mai lipsi de primejii, dar ai pornit. Pur și simplu, ai zis pas la toate gândule tale nasoale și uite. Ești în pădure. Te plim de unul singur prin pădure. Și te simți bine. Și îți asculti pașii. Noțiunea asta de a fi martur la ceva. Până când ți se pare. Da, doar ți se pare. De a fi prezent la ceva foarte nasol, fără voia ta. Mai mergi puțin cu siguranță că doar ți s-a părut. De a te găsi pur și simplu în situația de a fi părtași la ceva foarte nasol, fără să te fi gândit la asta. E totuși ciudat la ora asta. Nu e ca atunci când ai lăsat gazul deschis și un bloc întreg ai explodat din cauza ta. Poate că e mai ok să te întorci. Nu, atunci a fost cu totu altceva. Atunci a fost vina ta. Dar de data asta... Mai bine, uiți pur și simplu că ai fost aici și te întorci. De data asta te găsești pur și simplu în situația de a fi martur la ceva. La ceva la care dacă ai știi că urmează să fii martur, ai fugim încând pământul. Cu părere de rău, vă adug la cunoștință faptul că fiul dumneavoastră a fost... Abuzat. Vreau să pășesc pe piatraudă. Aruncat. Vreau să sim valus păr gându-se de burta mea. Azvârli. Azfaltat. Circulat. Mutilat, înrămat, desgropat, descarnat, dezlănat, desmembrat, desmembrat. Nivelat, ambalat. Hai ca-mi prin Sidea. Nu m-am putut hotără niciodată e dacă vreau să fiu anunțat. Știi? În caz că... De exemplu, într-un pat despital, un doctor pune o întrebare. De conectare? De conectare? Sigur. În situația ta, oricum nu mai sunt prea multe lucruri de făcut. Am avut cu toții visulă la în care încerci cu disperare să deschizi cură. Dar cuvintele nu ies. Ești mut. Complet mut. Acum, când aici mai mare nevoie să țipi, când doctorul pune întrebarea la 2 metri de tine, proape că-ți inundă timp anul ca cu valul ăla pe care ți le-ai dorit. Dar tu ești mut. Complet mut. Un fraier într-un pat despital se uită în sus. Senzația e similară cu pluta la Sfinții Bemaare. Și valul. Valul sigur că poate să vin oricând. Și odată cu el și nălipsit a teroare când îți dai seama că viața ta se dezice de tine. Mai știi pe cineva care s-a dezis de tine de curând. Mai știi pe cineva care s-a de conectat de tine de curând. A fost și atunci tot un fel de moarte. A fost și atunci tot un fel de val spontan. Toate orificile ți au fost inundate. A fost și atunci tot un fel de asfixiere. Aparatele au cedat pe rând. Și ai vrut cu disperare să mori. Vru cu disperare să te deconectezi. Un țiuit. Un sunet scurt. Mi-e frică de sicriu. Că m-aș puteat rezini el viu. Apropo de bad trips. Am fumat odată un cui. Și mă șteam cum trebuie să respiru. Inspir. Și expir. Inspir. Și expir. Inspir. Și expir. Inspir. Și expir. Inspir. Și expir. Inspir. Și expir. Și expir. Și expir. Și expir. Și expir. Și expir. Și expir. Și expir. Și expir. Și expir. Și expir. Și expir. și a sprit și a sprit... Tot ce mi-a stat în putință, să nu fiu aici. Am întârziat cât de mult am putut. Însă tămâna 42, iau de clânsa travaliul. Am simțit-o pilul alovindu-mă-n creștăt și asta fost. Chestile dinăuntru-l mamei au început să mă împingă disparată de colo-colo, voiau să mă dea afară, voiau să mă arunce cu cruzime prin gaură, fix în iad. Iar eu nu goeam să merg. În burtă era bine, era cel mai bine. În apă e bine, e cel mai bine, e liniște. Auzi doar vag ce se întâmplă afară. Notele de zolantă ale unui război civil de 11 zile îniemenul de sud. 10.000 de oameni, cifre aproximativă. N-ava spațială Challenger, spărgându-se în midă bucăți la 73 de secunde de la lansară, încă 7. O acumulare de gaz metan făcând bum la minea vulcan, d-o morând 70 pe oameni, încă o explosie în ziua următoare, 8 oameni. Auzi insesizabil la proape cum se izbesc între ele două trenuri, undeva foarte departe, într-o țară despre care o să înveți mai târziu că se chiamă Kanada, lăsând în urmă alți 23 de oameni și apoi pe Taică tu, zicându-i mai câtic chestii nasoale. Apoi hotelul New World, prăbușindu-se peste alți 33 de oameni. Singapore nu e chiar aproape, sau zborul Mexicana Flight 940, izbindu-se de munte cu toți cei 167, la Bell, a fost o discotecă din Berlin, frequentat de soldați americani, explosia din ea a omorit trei oameni. Libia este acuzată, Libia este bombardată, 15 oameni totuși, cum plou, în Bangladesh se aude destul de tare, boabe de grindină de un kilogram cat peste 92 oameni, doar aprilie. Aprilie 1986, auz doar vaga, accident, nuclear, Chernobyl. Să meie, de ce să mai aduci pe cineva pe lume? Normal că am protestat. Nu m-am întors cu capul în jos, nici în ultimul ceas. Am stat sans-o și cu picioarele pe vezic amame. I-am pingea disperată să mă scoată afară, și eu mă împingeam îngrozit, din glezne, înapoi. Are și acum o incontinentă urinară gravă. Așa-i trebuie oricui aduce pe lume pe cineva împotriva văințăi lui. Până la urmă i-au făcut cezariană. Când m-au scos, am ieșit într-o liniiște de mormând. Toată lumea crezut că am morit pe drum. Asta a fost protestul meu mut. Singurul fel în care am putut să port doliu, celăi mai tris moment din viața mea. Momentul în care am venit pe lume cu o frică teribilă de... Moarte. Moarte! Ce frică de ceva acum? Acum? Acum? Cie? Ce frică de ceva acum? Nu. Cie? Nu. Cie? O nici mie. Nu. Voi? Nu? Nu. Mai stăm puții. Acum? Nu. Tot? Nu? Mai stăm puții. Mi-e frică că e din ce în ce mai caldă. Asta în general. Dar acum? Păi, în general e și acum, nu? Păi, da, într-un fel mai că nu are consecințe reale asupra momentului actual. Sau are? Nu, nu cred. Băieți, v-ați mai gândit? Tot nu? Nu. Acum în momentul ăsta nu? Da. Nici mie. Mai stăm puții. Fă-mă să-mi fie frică. Cum? Păi, nu știu. Zii ceva sau fă ceva ca să-mi fie frică. Dezamăgitor. Rusia poate să arunce o bombă nucleară să radă tot de pe fața pământului acum. Asta nu mă face să-mi fie frică. Unul e puțin probabil doi. Dacă radă tot de pe fața pământului, nu mai am eu cum să suport consecințele, nu? Fă-mă să-mi fie frică. În curând, unul dintre noi va face o greșală. Nu trebuie să fie una foarte mare. Dar o greșală e o greșală. O greșală aduce cu sine consecințe. Unele care se răsfrâng asupra celorlalți și cel puțin una care se răsfrângă asupra celui care a greșit. Pentru că nu poți să dai naștere unor consecințe, fără să trebuiească să suporti și tu măcaruna. Consecințele sunt întotdeauna violente. Unele de o violență brutală, scomotoasă. Ca o mamă bună de bătaie. Una care stelease într-o baltă de sânge și propriul pișat desfigurat. Una în care se folosește cel puțin un cuțit. S-a o țigară aprinsă. S-a una în care în lips acelor renumerate mai sus se folosește un mădular. S-a un penis. S-a o pulă. Una în care poziția pe care o formez pe jos poate să dea indicii clare despre felul în care ai fost bătut și toate etapele prin care ai trecut. Dar mai ales care dintre ele te-a durut cel mai tare. Una în care poziția pe care o formez pe jos poate să dea indicii despre cum o să fie viața ta de acum înainte. Despre cum o să fie mersul tău de acum înainte. Despre cum o să stea așezat pe umeri, capul tău de acum înainte. Despre cum o să arate fața ta de acum înainte în momentul în care deschizi Gura în funcție de ce de în tistăți permiti. Despre cum o să privească o kităi de acum înainte. Despre cum o să ai mai multă grijă de acum înainte indiferent ce urmează să faci. Și alte consecințe sunt tăcute, lente, subtile, ca o izolare treptată. Întâi din momentul ăsta. Fiecare și aduce aminte pe rând că are ceva de făcută acasă sau în altă parte. Și fiecare se cară pe rând cu un zâmbet. Dar e evident pentru toată lumea din cauza cu-i să spart gajca. Apoi de la următoarea întâlnire, la care nici măcar nu ești chemat. S-a stabilit în altă parte decât pe grupul vostru comun și a aflat și tu de întâlnirea asta bea după ce-a trecut. Apoi de pe grupul vostru comun. Primești un mesaj de la unul dintre ei cum că grupul a fost spamat și trebuiești ters. Apoi o izolare de apropiații voștri. Nu chiar oamenii din cercul vostru, dar oamenii care se întâmplă să fie și ei uneori cu voi și acum afla și aici s-a întâmplat. Apoi o izolare de oamenii în general pentru că e sătul de toate căcaturi le venite de la ei și alege să te retraci tusini. În casa ta, în camera ta, pe canapeaua ta, în mintea ta. Poca canapeaua gaură de iepure. Eu sunt un iepure. Un iepure alb și pierdut care se uită în gol. Mă numesc Rumejilă, am o rechendăită, sunt penibil și prost. Gleața de afară e prea mult pentru mine, așa că stau aici, rumec și mă uită în gol. Orice numai să nu mă transform înapoi nouă. Terapeutul mi-a spus de la prima ședință că n-am nicio șansă așa cum mi-a dat un voucher cu care să mi au la reducerea acest costum. Mi-a zis să mă concentrez, să vizualizez cotița pufoasă din fund și să vă arăta și iepurile din mine. Asta am și făcut, nu a durat mult. Câteva săptământ de vizualizare continuă. Și într-o zi, când am trecut din greșală prin fața oglinzii, l-am văzut. Întâi am găzut că mi s-a părut așa cum ai trecut odată prin fața ei tot din greșală. Nu am văzut să premeditez nimic cu un iepure alb și frumos în toată splendoarea lui mi-a făcut cu ochiul. Asta e un truc pe care îl știu tot de la terapeut. Dacă vrei să-ți dai seama că ceea ce vezi e real și nu doar o proiectie aminții, faci un gesc de mic sau de scurt. Și dacă cestuie și un oglin de atunci e pe bune, ești chiar tu. A fost destul de greu la început, dar m-am obișnuit. Epuri, ca și oamenii, au capacitatea incredibilă de adaptare. Singur lucră de care mi-e frică acum e să nu mă transform înapoi în om. Mi-e frică să trec prin fața oglinzii ca nu cumva să mă uită nea și să mă fi transformat în om. Așa că stau aici, Romec, mi-e frică și mă uit în gol. Dar la moment dat, totul se va termina. La moment dat mă vă ridicat de pe canapeat dând cum morcovul de pământ și voi și la lumina. Hai de cu curaj, tot ce trebuie să faci, este să empingi în brațe doar cât să ajunge în fund. Bun, ai putea fi tântat să mai rămâi puțin așa ca să te uiți în gol. Pierc timpul și simplu pierc timp rățios când toată astea s-ar termină foarte, foarte răpătă. Hai capul sus, deja ești în fund. Acum tot ce trebuie să faci este să te ridici. Trebuie să îți dai un impuls care să purnească din fund. Hop, hai trei, doi, unu, hop. Perfect, ai răușit, ești în picioară. Acum trebuie să faci un pas. Hai, ridica picioarul. Sper să rămânesc cu mine pe n-o asfărșit. Gândește, te gâde tare, îți dorești să se termine tot. Hai, și unu, și doi, și unu, și doi, și unu, și doi, și unu, și doi, și unu, și doi, și... Stop! Ropam parușoare. Hai ajuns la geam. Acum poți să privești. Poți să privești în gol, pentru că este aproape ultimul lucru pe care îl vei vedea. Dar nu mult. Hai un scaun în fața ta. Hop asus un picior. Hop asus celălalt. Ești sus, ești foarte, foarte sus. Așa, de sus ne-mi ai fost în viața ta. Nu, nu te uitam jos. Nuncă, îmi schimbi. Pot să arunci rapid un ochi la canapea. Atât. Și acum, deschide geamul. Hai de să nu, cum v-ați te răsgândești? Trebuie să urci pe geam. Hai, sus pe pervas, de distanțe mai mică decât era până la scaun. Hai, hop asus un picior, hop asus celălalt. Așa. Mi-e frică să mă uit în jos. Mi-e frică să mă uit în spate. Așa. Vrea un apoi pe canapea. Hai că nu a fost așa de rău. Nu, nu a fost. Putea fi mult mai rău. Am fi putut să-ți punem un suppozitor. S-au să scrim pe tine cu tigară ceva umilitor. S-au să te punem să mă o zoleși colimba de vacă. S-au, s-au, s-au, s-au. Am fi putut să te punem să futi un câine într-o gară, un câine prost. Și știu. S-au să ne-embrăcăm în salvamat și să-ți o tragem în șalupă. Da, da, da. Deci ai rămâne tot cu noi. S-au să-ți punem să-ți punem să-ți punem că ești un rata. Da, rata-tule. Bine, asta nu ar fi ceva duratos, dar n-ai știi deja că ești. Dar e știe că e un rata, da? S-au să te lăsăm să mor pur și simplu de foame. Asta ar fi interesant. E ceva ce noi ajungem rar să experimentăm. S-au, s-au, s-au de deshidratore. Cred că e mult, mult mai rău. Da, da, e mai rău, dar mai rapid. S-au, s-au, s-au. S-au putea să-ți dăm o caja să alege între-asta. Da, da, da. S-au putea să facem experimente pe tine într-un laborator improvizat. De ce nu? Chiar aici? Aici, aici, aici și să-i dăm foc. Ce? Să-i dăm foc ce n-ai bă? Foc și să-mi preștem un zvon, cum că ai făcut ceva foarte, foarte nasol. Nu-ai adorat mult să vină cineva după tine. A, nu. Le-am putea aduce chiar noi în centru. Cu bărul. S-au, s-au, s-au. A putea să-i scămu război, împotriva nații, tată, familia. Să-ți fute mama și sora. Și prietenă. Nu rog că n-ai copii, care mai fi fost câteva lucruri dacă cu... Nu rog că n-ai copii, că altfel i-am fi adus aici pe copii. Pe toți i-am fi adus aici. Cine va avea dreptul să rețină pe orcine? Atât cât este nevoie pentru al face pe celălalt să înțeleagă suferința la care este supus. Atât cât este nevoie ca să trezească un minim de compasiune în celălalt. În curând, oricine va avea dreptul să dețină pe orcine? În felul ăsta ne vom explica supărările. Ne mulțumirile. În felul ăsta vom pedepsi lipsa de empatie. Ne vom răzbuna lipsa de disponibilitate din partea celorlalți. Indiferența la decepțile noastre. Indiferența la nevoile noastre. În curând, violul, ca și orice alt act de molestare va fi complet justificabil dacă vine în completarea unei nevoi chinuitoare de atenție. Dacă vine în completarea unei nevoi primare, neînplinite din copilărie. În curând, oricine va avea dreptul să dețină pe orcine? La orice colț de stradă, să facă uz de armă dacă e nevoie. Atât cât să nu o moare. Asta e singura condiție. În cazul în care cel pe lângă care a trecut inspira orice fel de teamă. În cazul în care cel pe lângă care a trecut avea orice fel de caracteristică care poate să instige la frică. O mână ținută în buzunar. O privire care ar putea să ascundă un plan. O culoare anormală a pielii. Un ochi care se zbate. Instigarea la frică va fi pedersită tot prin privare de libertate și prin folosirea fricii ca instrument de pedapsă. Cel care a indus frică va fi supus fricii în modurile cele mai brutale. Fiecare cetățean va avea pe lângă cartea de identitate un certificat de terrorist care funcționează ca un permis pentru utilizarea forței, aviolenței și a privării de libertate. În curând, oricine va avea dreptul să dețină pe oricine la vernisaje, la cinema, în săl de teatru. Oricine trece cu vederea obiectul artei. Oricine nu-i intrigat de cei în fața lui. Oricine nu face conexiuni, nu este iluminat și nu trăiește momente exaltante. Pentru că nu a fost atent, pentru că nu a înțeles. În curând, ne vom închide aici cu orele până când fiecare va face din experiența asta lecția vieții sale. Până când artistul va primi asigurări clare că demersul său nu e utilă. Până când ce a spus va fi înțeles, demonstrat, aplicat, proslăvit. Suntem pregătiți, am uncit pentru asta de când ne-am născut. Asta am exersat în fiecare zi, cu fiecare click, cu fiecare gând. Nu n-i să poate întâmpla nimic, pentru că ne-am întrănat destul. Ne-am proiectat în fața mortii de fiecare dată când n-i s-a dat ocazia. Am simulat empatic fiecare traumă pe lângă care am trecut. Ne-am însusit neajunsuri. Am flămânzit o dată cu cel flămând. Am urlat o dată cu părintele stropii de drama copilului pierdut. Ne-am îngrozit cu cel cheamat să recunoască cadavrul iubitului ucis. Am fost la gay parade și ne-am revoltat în sinea noastră că nu pricep oameni, cum e cu acceptarea. Am parcurs mental fiecare accident de mașină, pe lângă care am trecut. Am făcut roleplay de a pacientul care se zbate să-și prelungească viața de fiecare dată când a trecut pe lângă noi salvarea. Apoi de a rudă neputincioasă care lasistă. Apoi de a rudă care nu am mai vut loc în salvare și merge la spital cu propria mașină. Doamne, cum ar fi să facă și ea accident. Am suferit mental orori inimaginabile atât când ne-am putut imagina citind articole sau plimbându-ne prin Auschwitz în excursii organizată. Cei mai curiosi dintre noi au trecut și de cealaltă apartă, întrăbându-se cum e să tăplim în uniformă prin inferi. Historia e generoasă, prezentul la fel. Poți oricând să ției un bilet de avion spre un loc din care alții fuc, ca să treci la cu totul alt nivel. Dar suntem pregătiți. Știam cum ea să mordă căldură. Ne-am imaginat, uitându-ne la filme, cum ne tărăm însătați prin isip, mijind o chimpăi îngeniți la oază inexistente. Am tângit după apă privind pești, zvârcolindu-se pe uscat, pentru că empatia nu se răduce la oameni. Nu. Nu când am făcut exercițiul ăsta de atât ori. Nu poate fi mai rău de atât. De oricum, pește-n mai mâncăm de atunci. În schimb, suntem pregătiți. Nu n-i să poate întâmpla nimic. Nu e nimic de care să ne mai fie frică. Ne-am întrănat destul. Întră noi se va trezi fără frica lui. Vă deschid de ochii. Și se va simție ciudat. Se va simție ușurat. Atât de ușurat, că salteua nu va mai lua nicio formă sub el. Că și cum nu ar fi acolo. Se va panica la început. Apoi, va decide să-și mai acord de un timp. Un lucru de asemenea greutate nu dispare așa oricum. Un lucru de asemenea greutate nu dispare. Sper să rămânesc cu mine până la sfârșit. Își va spune că trebuie doar să mai aștepte un pic. Când orice moment, vei după orice colț, o să-i vească ceva. Ceva care să aducă sensul lucrurilor înapoi. Dar chiar și după un timp în delunga de așteptare, nu se va întâmpla nimic. Nici un zgom o ciudat la care să treseară. Nici o umbră. Nici o tăcere bănuitoare. Și cel mai rău nici un gând care se irdice părul pe spate puțin, care să-l facă să rămână sub plapumă pentru tot restul zilei. Să nu dea fața azi cu nimic. Totul va fi liniștit. Atât de liniștit, că va fi rapid cu prins de disperare. Se va gândi la tot felul de lucruri. Se va inventa tot feluri de scenarii care mai de care. Își va imagina pe rând, o umilință socială ne-ndurătoare, o tortura fizică de neînchibuit, o despărțire precedată de o trădare, o ratare irrecuperabilă în carieră, o viață de înfometare, o viață deribil de plictisitoare, cancer, o genă dezagreabilă pe care o dă se pare mai departe, o calamitate, un sfârșit de viață trist, un sfârșit de lume. Nimic din gândurile care ii vor inunda, mintea nu va mai însemna ceva. Se va întreba dacă s-a transformat în sfârșit în monstru în care se gândea cu frică că se va transforma. Se va întreba de ce e în stare acum, că nu mai simte nimic. Și vor veni din nou câteva idei, câteva gânduri destul de în fiorătoare toate, absolut toate, implică prezența altor oameni. Dar nu. Nici gândul că s-ar fi putut transforma în monstru peste noapte nu îl va face să-i fie frică-n vreun fel. Așa că v-are curge la ultimul gest posibil. Se va îndrepta în ceți, preferați trăgândindu-se la imagineas falterului veni cu viteza spre el ca să îți drobească și realizând că nici măcar asta nu-i dăvul un fior, o va lua la fugă și va sări pringeam fără să se mai gândească. Înainte să apuce să se prăbușască va părea de nică eri omânea de oameni foarte vigilenți, care îl vor prinde pe brațe. Așa că singurul lucru care va dura cu adevărat va fi confuzia. Oamenii îl vor pune la loc pe picioare și își vor vedea mai departe de drum. Asta va dinci confuzia și mai tare. Ne venindu-i să crea dăva urcascările în fugă și va repeta gestul. Dar chiar înainte de a da cu fața de pământ va fi din nou pres pe brațe doar în tămânea de oameni. La fel de vigilenți. Se va da jos năuci din brațele lor și va prătăci pe strada în cercând să înțeleagă ce se întâmplă. De unde apart tot acest oameni cu tot cu brațele lor, gata să stea plasă că deri unor alți oameni. Pe rarea lui de a da un sens lucruri lor, va vedea nevărtare un altul că am năsăsare de la feneastră. Probabil trezi din pat de aceeași lipsă de sens ca lui. Colii de orice frică. Bustii de orice fior. Un altul care încearcă să înțeleagă ce se întâmplă. Te țin eu. Se va trezi din sănii în caleargă spre el cu brațele desfăcute. Te ținem noi. Volare alerga și alții. Pe aceeași coreografie stupidă. Un fel de dans absurd pe care nici nu va știi de unde l-am vățat. Dar ziua asta va fi absurd de oricum. Și uite, au ajuns la timp. L-au prins. Omul se dă jos năuțide pe brațele lor și-o ia în sus pe scări în fugă. Restul își văd mai departe de drum. Inclusiv el pleacă mai departe. Nu mai e nimic de făcut aici. Va borni înainte. Dar se va uita în urmă. Va știi ce urmează să se întâmple. Va știi că omul care tocmai a căzut în brațe urmează să se arunce din nou. Dar nu-și va face griji pentru că va știi. Se va uita în urmă și va vedea cum țășnește pe fereastră și chiar înainte să ajungă cu fața la pământ va fi din nou prins pe brațe de-o altă mână de oameni. Și tot așa și el neînțelegând în ce direcție să o ia, o va lua la fugă și va vedea în departare un altul gata să s-ară de la fereastră. Își va da seama din poziția lui ce se întâmplă, din gesturile confuse și din privirea pierdută. Își va da seama că e exact ca el și se va trezit din senin ca leargă. Te țin eu, te ținem noi îl va prinde pe brațe și el. Alături de ceilalți, fix înainte să ajungă, fix înainte să se spulbere tot. Și vor mai continua o vreme lucrurile așa. Vor mai trăjnie o vreme corpuri și se vor mai întinde o vreme brațe să le prindă ca și cum ar ști din tot de auna ce trebuie să facă nici un corp nu va scăpa și nici unul nu va izita și apoi se vor liniști după o vreme dintr-o dată. Ca și cum toate corpurile care ar fi putut să moară în aceea zi ar sta una peste alta în singuranță o rânsă nimic mai simplu și soarele va începe să apară va trimide în tâi câteorață care va face un um drept cu colțului lui bloc și se va reflecta într-o vitrină atât de tare că se va scufunda totul în lumina și năuciți noștri vor începe să lase moale pățul rânt de rânt vor începe să obosească ce dimineață absurdă uite că am iesit în pigemale își vor spune și vor căuta privirea altor oameni și vor întâlni ca niciodată peste tot și dintr-o dată ochi familiari mijiți de soare și atunci nu vor mai avea nici un doială asta e prima zi din șirul nesfârși de zile în care nu ne va mai fi frică de nimic vreodată iubim ce începe mic albă