 Dels seks av den siste viking av Johan Boyer. Denne Libri-Voksinspillingen er offentlig eiendom. 15. Det var langt der skjør ved en grå strand, og det var vinter med sne og storme også der, og kjæringer og unger balte med sitt, men deres tanker var ikke her. De var også dem som redd på havet, de mange, mange mil nord på. Langt oppe i heiene på en liten fjellgård rik en vit sjegget gubbe, far til han kanelet sko-mån, og han famlet seg ut og inn, og ble bare eldre for hver dag som gikk. Er det ikke underlig? En gang hadde han slikt makeløst syn, han kunne stå og ta ut søen en mile langt nord i fjellet. Han fulkte båter og skip dyp der nede på fjon, og han kunne skjille dem fra hinnen, og gi dem de rette navn. Ja, om det så var bygdene under vestfjellene, helt på den anden siden av fjon, så kunne han stå her og øyne en båt i fjern, og røke opp fra de røde og grågårder. Nu så han knappt sine egne fingre. Slik kan det gå. Han hadde kjent så mange enn skillning med at lage sopelimer og koster og trætøffler, men nu skar han seg bare for de henne er rystet så, og dessutten kom han ingen vei den dypes neden efter emne. Søene, de par kyrn og den lille fjordhesten ga gjentungen mat, men han var da ikke låkere enn at han fammlet seg vårt i fjøse, og han fod dyrene for at kjenne om de ble veldig røktet. Og ellers var det at sitte på en skammel ved oven og røka med en liten hjernpipe, lege på varmen, holda tiden gå. Det blåste bestandet i heroppe i heiene, og efter hvert var vinnen blitt en person som han kunne snakke med. Gjentungen var det omsonst at vennet seg til, hun gjorde vel sitt, men minst en kveldig uken fløy hunn på skiden halv mil ned, til nærmeste nøbo for at tiske og prate med annen ungdom. Nei, da var vinden annerledes stadig, den holdt seg bestandet til huset. Han usatt gamlingen her alene og snakket med vinn, og man kan eles. De to var enig om at det var en makeløs gutt, ikke redden, dramm eller et slagsmål, men dukelig for to når det sto på, og godhjertet når den bare tok han fra den riktige siden. Det var de to enig om. Og nu leide og skreide med vinteren, og så kom han vel heime for tjeneste, og da ble det en rå både med landhandleren og banken. Og hver lendsmann anngår, så var vel han kan eles man for at få han til at holde kjeft. Gudben satt her, med det lange hvite hår og skjeg, rø i ansikte av lyset fra oven, og vinn og han ble snart enig om en ting til. Det var at han kan eles fikk gifte seg snart, for her trengtes et voksendt kvinnfolk i huset, og gamlingen selve han ble da ikke yngre enn han var til at vugge småbarn. Vugga ja, sa vinn, høy, høy! Vugga ja, sa også Gudben, inn mot omslurene, og så tørket han de røde vassene øynene, og vugget med det hvite hode, buss, buss. Blev den Gud, så fikk han velhete Ola efter ham selv. Gud ja, sa vinn, Ola ja, sa vinn, buss, buss. Den som Gudben snakket med var nordvesten. Den stod inn fra havet, gjorde et hoop over blå heia, og begynte så at dundre og drønne inn mellom fjellene, så fjordet bygd stod i rock og fokk, det ene døgnet efter det andet. Vite snespøkelser reiste seg himmelhøyt fra jorden, og seilte hodekulst av stegen og mørket. Og der nede ved fjern var det så vitt at lyset sås fra de små stuerne. De dukket seg like som ned og prøvde at hjemme seg i snet, bare av angst for dette dumme dagseveir. I kveld kom den 14-årige Oluf Myren på skim mot vinn. Han hadde skreppet over ryggen og huvann nedover ølene. Han hadde været hos landhandleren, hvor der også var postkontor. Og nu kom han med en bråte med brever som måtte spredes rundt i gränten i denne kveld. Luffott brev, det er ikke små ting når det dumper inn i en liten stue. De store verden, siger kon, det er deg vel aldri sant. Hun har gått og ventet og stundet, og der, endelig, er det virkelig sant. Det var kom til Andreas Ekra, hun Anne Marta, som var inne på myen efter torv så sent, men her tog uveires så det var rent besett, og veien var bare skavler som både hun og lasset søk ned de. Og nu slet hun å spente i og kavet i snet til oppover hoftene, og den som trodde hun var så ny moten så at hun gikk med læretsbokse under stakken, han tog peiskande feil. Så gikk kjelken på næsene mot å heise så hales opp, og så søkte han ned i med baken, så den satte der og så på henne som et dyr, og i sine på henne stod det et rock og et fokk, så han kunne fristes til å ta gudsen av en forfängelig og bannet. Skavle meg her og skavle meg der, og unnvar bare et kvinnfolk, og vitfaren av sne over det hele, og der, ja så bytter det vart lasset igjen, og torven røyset utover og lå der igjen hugg. Nei, når han gammel er ikke først der løs, men hjem skulle det. Nu svor hun en gang til, og så kaver og haler og dominerer hun i uvegret, som om hun skjentes og slåss og klortes med syvundrette små diævler. Det brente på grua i kjakkene, og lyste i stuevinduet av en i mørke endelig røyset nedover skavlen, like ved kjakkendølen, og samtidig kom en gut på ski for bifjøs nåen. Hei, sa han. Er det det, Goluf, du er der vel alle rute med luftfotbrev? Ja, jeg er nok det. Men det er vel ikke nåt meg? Nei, men ellers så er det mest å telegrenne. Pengebrev også? Å ja, der er noen med lock på, som jeg måtte skrive navne mitt for å få. Og gutten strøk videre i blasten? Nei, den der Andreas ekra. Han var lik seg selv bestandig. Han skrev aldri gem så lang som vinteren var, og han sentte aldri en skilling. Hon fiske var slik at han ikke var det til penger. Jore hun sin rett, så skulle hun slutte med å kjære seg om han. Og når han kom hjem i vår, da skulle hun bytte det å reie opp til ham bort i fjøse, og selle ikke i sengen i stue med de to ungerne. Tvi for en kall. Men inne på ovens, at hans gamle mor røkte skråtobakk av en krittpipe, og ontgaven fra seg bestandig, og aldri gjorde sønne kom nå som var riktig, men selv måtte hun flise og stelle som en liten unge. Anne Marta fikk en torven, sopet av seg sneden, og ikke før hadde hun fått en mat byte ungerne i seng, før hun satte seg i spinningen for prestefrua. En skjelling i huset må folk det ha, selv om han som husbond er slår hånden av sine. Og som hun nu satte er i lampe lyset, stor og blond, og låt rokk i jules huset, så begynte hun jammen å tvinge en kjærlighetsvise, enda gamle ved ovenmuret og holdt seg for ørne. Men gutten på skiene stanset ved et lite rømalt hus, og her gikk beritt hylle og vadet i snefonnene i det en bergetin vann til kvelds. Loffot pre, du store verden, det har lykt å gå innom, Oluf. Kunne vel noen forstå at dette vakre kvinnfolk ville ha han i lese hus hylla? La gå at hun som jente hadde vært uhellig og fått seg en skrikar med en fyr som strøk sin vei til Amerika, men selv etterpå det så var det selveste brant på lindegård som sa at hun så ut som en prinsesse, og at hår hun hadde på hovedet var en herrens mengde av solsyn. Og så går hun sta og tar han i lese hus. Men siden hun flyttet hit var det som hun aldri hadde tid til at sette seg ned på en stol mer. Hun skysset omkring ute og inne og sent og tidlig. Kanskje var det tanker hun prøvde at holde på avstand. Kanskje var det for de i lese hus hadde forbutt henne at la hennes første barn komme og sette sin fot her i hylla. Den hårungen ville jeg ikke så her, pleiet han å si. Det var en liten pike, og nu var hun bortsatt for fattig væsende på en går hvor hun måtte slite som kjeneste pike, enda hun bare var toll år. Aldri at få se henne her, aldri at få besøke ången der hun var, det var tungt. Det støte kvinnfolket gikk her og ble hul kjennet og tynt, men håret var det samme. Når hun løstede helt opp kunne hun skjule hele kroppen sin i en herrens rikt om av solsyn. Men nu fikk hun luftfotbrev, og da hun satt for frossen under lampen og læste de få linjene, da fikk hun tårer i øynene. Der lå en tier inn i konflutten, men der var dem som Sandile var glad til om de fikk bare det halle. Var det så ikke sant, som hun sa bestandig, at han er lese hus varmakeløs? Men Oluf Myran glede videre på skiene i storm og mørke, fra hus til hus med luftfotbrev. Og hjemme i Myran ble det svært til stas, for dit kom der et ærlig og redelig pengebrev med mange laksægel på. Da Marja sto med deg hånd dreiget under mellom fingrene, hårte opp under lampen, og så var Kristave selv som skrev, og rundt henne var det blonde og brune hoder som strakte seg frem og glante. Da hun åpnete, falte der flere sedler ut, som unskynte seg at putte inn i konflutten igjen. Og han skrev at fiske var rendt uallmindelig godt, så de kunne bli andre tider på Myran efter den dag. Kammerstøren går opp, gamla med brillene på den lange nesen står der. Lufffotbrev, du se inn og vel alle det! Og nettopp nu lå også Marjas mor hun la varotåsen veirfast her. Hun skulle gått hjem for flere dagessiden, men i slikt føre og veir. Har du fått pengebrev? sier hun, og står der i kammerstøren ved siden av gamla med brillene. Ja, ja, sa Marja. Der blev ton i skjerdige gamle ansikter som nærmet seg, men Marja hadde alt sukket inn på bryste på de brev og sedler. Kolle står det til, spør mor til Kristave. Ja, det går vel en dag om sen. Mer var der ikke at svaret de to. En liten hemmelighet mellom Kristave og henne kom da ikke andre ved. Og han lage, spurte lava. Jo, han stoker vel så godt han kan, han også. Og fesskriget skal være så overlag, sier folk. Er det noen sannhet i det? Det var farmor som spurte. Det er vel så forskjellig med det, sa Marja, og kløv opp i vevstolen og begynte at veve. Gamle folk skal ikke vite for mye. Men da Oluf hadde fått en matbit måtte han ut i uveire igjen, for der var enda vært lovfutt brev, og det er ikke av de ting som en lar ble liggen i huset natten over. Det var hun sirisk gare som satt alene med en skokk unger oppe i åsen, og hun hadde ikke stort verkenat bite, eller at brenne. Kaln Hennes, hans severin, ville ingen i gren ha med på båt, for de en bestandig krydd av utty, men han reiste nordover med damper og tok hyre hos den linfisker, det ene åre efter det annet. Stort var det ikke han kom hjemme, men det var bedre enn ingen ting. I den gråst dua under bergen var der armodt vinter og sommer. Husene var så forfallende, og i kyrne i fjøse stod i vann langt oppover leggene, og inne gikk unge med huven nedover ørene og vutter på, for de vinter stod med blåste tversjen og alle vegger. Hit var det Oluf arbetet seg opp til slutt. Han åpnet døren, og inn for den traffane en skinnfell som var hengt opp mot trekken. Men bak denne var der et rom, hvor der i tre senger lå unger og hyttret for kulden, mens den bleke kvinnen selv sat i lyset fra oven og karet øl. Hun hadde tullet seg inn i et stort fall med et ølsel og var blå i ansikt av kulden hun også. Hun var ikke stort over de treddve, men bleke rynket og overtrett, så øjenlokkena knappt orket at løftet seg mot ham som kom. Loffot brev! Og da hun åpnet det faldt er en blå femmer ut. Du store min, det blevet en rene rikt om. Vil du sitte ned skal jeg lage deg en rømmebeta, sa hun, for litt måtte hun jo forsylle ham som kommer slik velsignelse til dem alle. Men Oluf kunne ikke vente, han var mann i huset på Myran nu, så han måtte avsteg igjen. Og ellers var det mye at styre med for en slik fyr i en gren hvor alle karne var borte. Nylig var det jente sin syk, og da måtte han avsteg og våkte og holde styr på en døgn rundt, og siden følgte mårn og henne inn til avsyle. Og da gamlingen i trøen fikk lungebetennelse, så var det Oluf som måtte få hest på lindegår og far av steg efter doktor. Folk syntes de fikk ty til li kvar folk som fantes. Han presset seg mot nordvesten og fikk piske i ansiktet av sne og sjødrev, sand og tang, som i stormen virvlet opp fra fjern. I det han steg inn i hjemme i Myran, rev inn døgn fra ham og slod den mot veggen, huset rystet, og da stod inn et veir, så lampen slukkne til ungenet begynte å skrike. En slik uveiersnatt er det nifst å gå i møte. Det er galt nok her ved fjorden, hvordan må det så være for dem som kanskje er ute på havet? Lufffoten! Lufffoten! Marja hadde fått lampen tente og ungenet til sengs, og Atter satte hun å være ved, mens huset rystet i stormen. Det var en lettelse at ha noe mellom fingrene når vindkastene troet med at løftest du av kylet den bort gjennom natten. Redd? Nei, men hun kunne fristes til at synge, rope noe av vilt og ustydlig, bare for at overdøvet disse jammerhyr ute fra mørket, hvor uveire blev onne makter som skrek. Hun drev på, hun låt fingrene gå. Det var ingen anmindelig vev. Det var ikke vadme eller lærerett. Det var et teppe med figure de, og hun hadde lært kunsten av forstmesterstua og pedalen da hun var jente. Nu hadde den samme fru av æret her med et mønster at vi er vev efter, og forklart henne figurenne, som hun forresten visste om fra skoledagene. Det var sikkerfavnesbanes saga, og for øyeblikke holdt hun på med den del da sikker redd på hesten grane gjennom en stor sprakende ill på Berge i Frankenland. Snart skulle han komme til sin Brynhilde, som sov. Det var som hun satt her i uveire og samlet sitt eget liv, i det hun flyttet inn i veven den fjernes sterke saga. Hun var dømt til at leve her ved sjøen som hun forbandet. Det ville nesten være en vile at bli vann vitt i en dag, men hun måtte ta en Kristaver med. Hun kunne godt springe på sjøen i et veir som dette, men hun måtte ha en Kristaver med. En slik natt kunne hun føle seg ond som en heks. Det var nesten som når sikkerfavnesbanet drakk blod av ormen. Ond ville hun øve, drab kunne hun øve, men hun måtte ha en Kristaver med. Det lakket mot midt natt, uveire tok til, men hun satt her og vevet og flyttet saga inn i sin vev. Gamle konene hadde lagt seg ut i Kammersje, ungenne småsuttre dissevne, stua rystet og sjødrevet truet med at slå vinduene inn. Da står farmer i Kammersdøen i bare serken og har ingen gang brillene på. Herre Jesus, hører du ikke være enn dem som er på loffoten? Å, herre, herre Jesus! Den gamle, høye kvinnen kom inn og begynte å drive på gulvet med folle det hender. Den svarte huvasset er nu inn i nakken, hvite hår kjeftser stakk frem av den. I natt skjer de olika, Maria. I natt er der dem som sovner inn for aldri at våkne meg. Gud nå det den som er på sjøen i natt, og Gud får barme seg over kvaren syndar, som i natt skal stå for sin dommar. Vi går i fare, hvor vi går, i natt, Maria. Å, herre, herre Jesus! Hun follet henderne, og gikk hurtigere og hurtigere frem og tilbake. Øynene ble så lysvåkne, full av sinner. Hun opplevde for lys, hun redd på velv, hun var med i druknede, og stod selv for dommen. Skrittene fulgte ikke lengre et gulv, men vandret gjennom alt det forferdelige hun så. Henderne knuget seg inn i hinanden. Herre Jesus, herre, herre Jesus! Men hun kjente jo disse uveirsbolkene så godt fra årene før. En slik nat glemte hun at hun var gammel og hadde gikk. Hun ble ny og spræk av alle de store og ville ulykker hun så. Det var som vår herre steg ned og tok henne meg i all sin velde. Hun kunne nesten åpne døren og fly ut og være med ham i dette dommedagsvei. Herre Jesus, i natt, Maria, i natt! En damper pep og pep mellom stormkastene, den hadde kanskje rendt seg på grunn, men hva kunne kvinnfolk og unger ta seg til for at redde i sliktet vær? Maria vevet og vevet, og hennes ansikt var blekt og hort. Nu sang vermoen salmen om folk i hafsnud. Det lød så uhyggelig i larmen utefra. Maria snuddet seg og så på den gamle kvinnen i serken. Hun gikk der med de oppspilte øynene frem og tilvake og sang inn i sine syner. Det var som selve uveiersnatten hadde fått et ansikt. Det var det der. Det var som drukkende menn hadde fått en stemme. Det var den der. De turde ikke slåkke lampen, da de endelig gikk i seng. Ja, herregud, sukket også Maria, da hun trakk fellen over hodet. Men det var som vår herre bare blev stormen så ulykkens om det allmakt. Beteland. Nei, hun knep munnen sammen og følte hun stivnet i tross. Beteland. Aldri, aldri i evighet. Der oppe i dalen var vår herren helt annen. Der fikk han jorden til at gro og korne til at modnes til brø. Der var han stille månekveller, orre spill i åsen. Risle en av bek, lysenetter, varme. Men her ute på sjøen var den annen gud som han kunne bli vannvittig av hvert lære å kjenne. Å, å, å, å, å. Omen en dag kunne få ta ungen å flytte herfra og opp i dal, for et godt menneskun skulle bli. Men han Kristav er måtte være med. Det løret mitt i byrslaget. Det tok i døren. Var det vinn? Nei, men er der folk ute i slikt et veir? Det var Nabokon, Olyna trøen. Jesu namn, blitt redd, siger hun. Men vei kja og sann P. Sjøsans er basjelsklein. Du store min, Maria, reiste jo hverende. Du lytste å opp og bli med dit, siger Olyna. Hvor kan deg ikke ligge der og omkommas? Og han Olyf lytste å opp og fare etter jormor. En stund etter slåst to kvinnfolk og en gutt med stormen og snedskavelene, i det de med en lykt arbeidet seg gjennom grennen i den mørke natt. Seisen. Det var klart at Lars måtte hamse. Det var en skikke så gammel som selve Lofottfiske, at en gutt som rådde her oppe for første gang, altså en skårunge, han måtte holde kalas på hele bua og ha skjenkat by på alle som kom dit den kvelden. Flåten av fiskebåte lå en morgen og ventet på signalet til utrore, da der blevet leven rundt om koppen. Folk pekte mot mastetoppen, så der! Og der oppe var der bunnet fast en ungmåse, den hang der efter halsen og folket bingene ut. Hva fanken betyr det der? spurtte Lars. Det betyr at vi har en skårunge om bord som ikke har hamse ennå, så kan heles. Få ned den der skitten, løde fra Høvetsmann. Og Lars kom nu riktig i gapestokken, da han måtte klive opp gjennom vantene og ta fuglen ned. Skjå, der er han, løde fra alle kanter. Men dette var jo far en skjøl. Forstå han ikke så pass at han kom seg selv og bø sønnen sine de få skillinger som skulle til for at hamse. Der gikk en tid. Ingen i bua sa et ord mer om den sak. Men så en morgen trakk Lars skjøstøvlene på i mørket uten at ennse nærmere på hvordan de så ut, og da de atte lå i båtstrimen og skulle ut ble der nytt leven om kobben. Fra alle kanter pekte vottene hit, og de skjeggete fjes kalle flyter. Skjå, der! han der var lodden! Det er deg, så kan heles til Lars. Og nu fikk han se at skjøstøvlene hans var innsmurt med kjære, og sin rullet i fjær, måse fjær. Og her stod han så lodden oppover lånene som en stor og mærkelig fugl. Lars kjente en hikkst i halsen og sendte Ulme å hinne mot farlen. Skulle han gå her eller vinteren til Spott og Spe? Men da de om kvelden var kommet på land, tok farlen han ut i svalen, og leverte ham et par pengeseddler. Du lyte vel få en ende på den der ham singa, sa han. Og nu snudd han ansikte bort som han var rent unnselig, da han føye til. Men pass deg nå, Lars. Kom i høy av mor. Om kvelden rådde kanelet så Lars av sted jollen i det lyseste månesjen. Vannet i sundene var så blankt at man nede på bunnen så de avskårene torskehoder ligger å stirre opp med døde, stive øyne. Der blinket derned har fiskeben og skjell. Ute på vågen speilet dampere og skuter de mørkesgråg, og rigger med lanterner og beslotte seil. Fjellene reiste seg med vitsnø, og over det hele en klar grønblå himmel, med sprette ulvite skyllag. I kveld var morillen riktig på ferde. Den brente med grønnelig fosfor i furene til jollen, og i tangvasen er rundt bergenet. Den fikk årene til å drippe av blanke sølvflammer hver gang de ble vløftet av sjøen. Og når en bevegelse i vannspeilet sentens kvett oppover en kjipsbøg, så ble der igjen en lys flekk av små, levende stjerner. Der lød trekk spil fra en svært remaster, og ute bak de gule havne lys hørtes den ens tonige knurren av brenningen, som aldri sov. Vi prøver preste Galeasen, sa Kaneles. Der lå mange farty på vågen, hvor der i all stillet var det brennevin til salgs, men igår var det rankret opp en Galeas som var navn spurt over hele luffoten, for i kjiperen var en preste lert man. Han solgte sterke saker til alle som bare ville ha, og som betaling ville han heller ta fisk en penger. Dit må vi, sa Kaneles. Men som de rodde mellom denne by av farty, styrret han plutselig på en gjekt, så årene ble liggende stille. Høy, sa han, nå blir her beiskende liv i leien. Hva er det noe igjen da? Langmokaren er kommet hit, ser det ut til. Han olo er vel ute og leiter efter den ranværingen som slog øyne i høysen hans i fjord. Men langmokaren var tre slosskjemper fra samme bygda som de to. De fortpå sin egen gjekt, og her nord kaldte folk dem Storsdaværingen. To av dem hadde alt fått et øye slott inn, og derfor ble de jo ikke blire stemt når Brennevine tok dem. Nå får vi bytter det om Morro, føyet Kaneles til og rodde videre. Og der er vi preste Galeasen. De la inn til en mørkskute hvor en vaktmandløse vest gikk frem og tilbake på dekket og plutstret. Hva vil dere folk? Mannen heller seg ut over rælingen. Det var om de har noe syr opp til oss, kom det ur skyldig fra Kaneles i det han svang seg om bord. Der ble ven dæmpet akudering mellom de to på dekket. Øndres på om det der er presten, tenkte Lars. Men ellers var gutten så undelig til mote, for de han nu skulle kaste seg ut i et stort rikkelag. Kom i høy av Mor, hadde faren sagt. Men der var det en til som nettopp nu trotte frem igjen sin, en liten blond og rølet jente, som han en gang for mor og skyld var via til på en love. Hvor fortsatt han her i jollen og pusset hennes billed så klart nettopp i kveld? Han hadde da aldri brydd seg større om henne, men nu da han liksom gikk imot en fare, var det som han trengte noe vakkert at rette seg på. Ellen køya heter hun. Slem var hun til at ertte han, men siste kvelden i skaret da hun satt i fangehans på kjelken Lyneelden, da var hun sandelig som en liten make for han. Sett om hun kom akkurat den kvelden bare så de to skulle bli for likt før han la ut på den lange luffetvei. – Hvor mye min tar du, gutt? – det var kanelet som hellet seg ut mellom to vant der. – Femten kroner, gutten hoppet til på toften og våknet til den anden verden. – Det blir tyve liter, hvis det skal være av det franske, sa vaktmannen. I det samme gikk døra opp til kahytten, og frem på dekket kom en gubbe i pels og skinnhuve. I måned lyses så man tydelig hans briller og grå bokersjekk. – Hva er det? – sa han med hæs stemme, og lot som han ikke enset andre enn vaktmann. – Nå, ja vel, men helst mot fisk, husk endelig det, helst vil vi ha fisk, god aften. – Og han gikk over til den anden side av fartøye, og kravlet stønnene ned i ålle. – Det var pressen, tenkte Lars. – Visst lønne til seg at ta betalingen i fisk, for de fleste som kjøpte brennevin var jo ikke nettopp så stå i tellingen. – Han jakk opp kunde gi en hel båtladning for en tønn av det franske, og tenkte ikke nærmere å over det at han nu betalte den femdoppelte pris. – Men nu skulle uliken være på ferdig just som kagen med de tyve litter hang i luften for å atfires i ållen. – Det var vel en ene jernkloen som slapp? – Knall! – sa det mot båtbunnen. – Plask! – sa det, og den blanke vasken fosset ut. – Du store veies, rupte Lars forferdet. – Fan! – sa Kaneles, og hoppet lyner opp ned i ållen. – Gjør ingenting, sammen på deg, da kurska få låne en trakt og en tom kage. – I det Lars rådde innover til land lå Kaneles på knær i båten, og samlet den dyre drikken opp, og hæltet den over på den nye kagen. – Og nu og da tog han seg en sup av øsekarre for å kjenne om det franske smakte av basskjær eller sjø. – Du er så god at du hel kjeft, sa han. – Der er ingen skade skjedd. – Det er bare så mye freskare i smaken. – Søtten. – Så ble der Hamsing. – De satt der og små yrket, hver med sitt i de gule lampesjær i bua, og ingen sa et levende ord. – Vesteryggene snuddet seg mot hinanden, og de fleste hoder var bøyet framover galenbøting. – Men Eleseus Hylla lå i en av de øverste briksene, og yngget seg forensel over ryggen. – Æu, åh, stønnet han og tok skinnfällen på tåspissen og spente den opp til ofte. – Æu, åh, annet også han pusset og pusset på et par nye trætøffler til sin kone, og de ble finere og finere, så han ble vrent kjærlen av å se på dem. – Henry Krabben satt ved bordet og strøk og strøk i sitt sjegg, og les i en bok om små folks haver. – Æu, åh, mumlet han, og nikket og var enig med boken i alt, enda ansiktet fikk en slik tenk som mine. – Det var blitt mindre med fisken ugen, så de ble ferdig om kvelden i rimelig tid. – Men hva hadde de vel å snakke om? De kjente hinanden for godt, de visste svaret på forhånd. – Men best som det er gå i kjøkken døren opp, og inn trinner han Lars med flaske og glas, og siden kommer en stor pussende kaffekjell med han kaneles efter sjeg, og så ble der oppdekning på bordet, og så begynte han Lars skår ungen at gå rundt og skjenke. – Karne våknet, de tok skråen av munnen, hellet på hodet og ble mest unnselig. – Det her ble nu reint for gærlig, de sa de. – Drammen stakk de ut og grent så passelig efterpå. – Men Lars var livene redd for at de skulle si noe om smaken. – Nei, det gikk bra. – Det der er nok et godt slag, de, sa den ene. – Og det der er nok at det fransker det, sa en annen. – Det lett ned under bringen og slas. – Det var første gang at Kristav er tok en drøm av sin egen sønn, men han låt ham stå og rekke fram glas enn god stund før han enset ham. – Arndå, sann derimot, skulle ingen ting ha. – Hva er det så likt? – Han rystet på hodet og pusset og pusset på tøfflene. – Lars, inte sann satt der og lignet enn sø. – Det hjelpe ikke med sjeg dusken under haken og gulleringen i ølne, men han lignet enn sø. – Og akkurat nu smalt de gjorde fra kaneles, som Arndt i flere dager hadde været så livene redd for. – Du er en skårunge sjøl, du Arndt. – Du lytter bytter det hamse sjøl du, men Arndt så seg om etter hjelp. – Jeg er ingen skårunge, sann. – Jeg er over tredve år. – Ja, u, så better det er du en skårunge, kom det fra øverste briksen, og han er lesus, reiste seg over ende, og så morsk ned i stua. – Og da han i det samme fikk en drøm brakt opp til seg, stakk han den ut i ett drag, pustet og holdt seg for brystet, og sa, det var en medicin. – Ja, det gikk alt bedre med helsa. – Og nu begynte karen å få øye på hinanden. Denne drøm enn gav kameraten et nytt ansikt, som ikke var fullt så vant til. Henry Grabben likte ikke drøm, men han var ikke den som ville skille lag. – Skjenk de andre først, sann. – Jeg, for min del, liker bedre en kaffepons. – Pons, rupte en lesus oppe fra brystken, og sjek ned. – Meiner du doktor? – Ja, kalde doktor, eller jormor om du vil, smilte Henryk. – Men så lagen jormor til oss da vel. – Ja, ja, Henryk var mann for det. Og nu sto han alt ved kaffekjellen og gikk i gang, og han måtte ha sukker, og han skjenket av flasken, og han rørte rundt og smakte på og delte seg ut til alle. Han ble mer og mer som en apostel for god rikk. – Prøv det her, sann, skål godt folk. – Og om det så var han då, sann, så ble fristelsen for stor. – Skål, sann, også, og satte koppen for munn. – Det var vel, sa Kaneles. – Det er best du øver deg opp, for det blir snart din tur. – Nu sluttet karne med det de holdt på med, og flyttet seg hen til bordet. – Den grå hverdag, det grå slit, det grå samver i bua. – Det fikk en lysstripe, en hellig, en smak av brylløp. – Piper ble tent. – Først begynte de jo opp småerte hinanden, og Kaneles slog enda en gang kloen i hans dosan. – Er det sant at kjeringa de raker seg til kvar helg, med kost og gniv, sa han. – Arnt gapet, raker seg og gurina. – Jo, far, hur har deg busst i ansiktet til kvar dags, men allere i helga? Kaneles slengte seg opp på bordkanten og dingret med benene. De fleste så på Arnt og holdt seg alvorlig. Men endelig bet han fra seg. – En alban tausendin, sa han, raker dem seg, eller tvinger lensmann deg til å gjere det. – Det stoppet munnen på fyren en stund, for det var det svære sant. Presten hadde den uvanat skrive han Kaneles inn som far, så sant en jente der sjør skulle ha seg en liten. Men Henry Krabben sa skål igjen, og fikk praten over på noe annet. – Hør nå godt folk, sa han, og så begynte han at fortelle fra boken om småfolkshaver. – Det fikk dem til å se på ham og lye. – Bare tanken på haver, nudet de satt her i frost og sne på et naket berg i havet, rullet opp billeder for dem av vår grønne jorder, solskin. – Det var en feil at hver og en som har et hus ikke har en have flekk med tre og bærbusker, sa Henryk. – For det er ikke lett at føle seg til frets der det ikke er bakkert. – Men vent nu til i vår når de kom sør over igjen, så skulle han rett leie dem så langt som han var en mann for. – Skål folk! – Kristav er knep og inn er sammen, og så på denne mann som han aldri ble riktig klok på. – Han kunne ikke for det, men han likte ham mindre siden han avslok at få helt lott, bare for de ikke var avtallet fra førstaf. – Kristav syntes ikke om at skulle gå omkring og se opp til sin egen lottekar. – Men døra åpnes, og her kommer en sjeldningest, han Andreas Ekra. Høvets mann på skinnfyken var liten, men tettbygd. – Han hadde rød topphuvudet på hodet, og en gul sjegg døtt under haken. – God kveld, hils det han, og signe lage. – Han fikk bare så vitt sette, før Lars var over ham med en dramm, og siden måtte han tilbors og få pons. – Denne harhøys på sjøen gikk på land jorden omkring menn for legen flir. Det var som alle sto så himmelhøkt over ham, men vent til han kom i båten. – Nu trakk han fram en krøllet av vis, og ville Lars kunne lese høyt. – Det var morgengre, og det var stor vei som det skrev og skjente ut alt som et stort kar. – Lars sto ved lampen og lese det. – De ti et, de hørte på. – Alle disse kakser, press, skriv, valensman, kaptein, som de måtte ta hua av for på landet veien. – Nu fikk de. – De fikk i hver eneste nummer av morgengre, derfor slog kallene seg sammen i verne og holdte på omgang. – Efter lesingen sa Henry Krabben. – Men Blae glømmer en ting. – De så på han. – Var ikke det der godt nok heller? – Henrik småflyter og strøker sitt sjegg og føje til. – Blae glømmer at Lycka og småfolke, de er venner de. – Men du skal aller få meg til å tru at du blir så mye meir til kar, om du får fattig pengan og et stort kar. – Ja, ja, skålfolk. – Det var en av lage som ikke var til i stedet. Det var P. Sjøsansa. – Men nu kom han i måned sinne, like fra et hus, ute på ytterste bergknatten, hvor det ene vindu var opplyst. – Det var skyckehuset. – Her drev dokteren på fremdeles med alle disse fiskene, som hadde fått angel i hånden eller om til magen, eller frosset fingre og tær. – Det var enkelt nok det hele, men den gamlingen som nettopp gikk sin vei og het P. Sjøsansa, han var det ikke fullt så greit med. – P. Gjeg og Gjeg, og underføttene knittrets neden i frosten, men i øres lyste det hele tiden, spedalsk. – Denne bullen bak øresom aldri ville bli god igjen, hadde dokteren gått lenge å lurt på, men i dag var han ikke lenger i tvil. – Du er frosset og litt for mye på sjøen, sa han, og nå får du reise hjem og legge deg inn på pleiestiftelsen, mann min. – Reise sin vei fra kameratene, når der ingen annen bruker i høvets mann var på morillen. – P. tryglet så lenge til dokteren ga efter og låt han få bli fisketiden ut. Når han lovte at Bære seg hadde slik og slik, så fikk vel heller skygt om å bli en hemmelighet så lenge, mellom de to. – Men nu sto P. her i mån, og så utover havet, og det lå deras fulmet så rolig som om der ikke gaves folk, som har det ont her i verden. – Siste vinteren, P. du er ferdig, du kjærmarler på lovfott mer, og nå veit du koles det går, du rottner levvannes opp, du blir slik at du skremmer folk, dine egne barn blir redd deg, slik skulle gå med deg. Og den gamle høvetsmann lot hode synke, og sto ennnu en stund, og stirret på det rolige havet i månedlyse. – Men inn i bua var der blitt leven for alvor, for nu var han jakk oppkommen, drikk ble det mer og mer av, det gikk løs med skrøner, og de lov så veggene rystet. Han kan eles at denne på bor og dinglet med benene, og var mitt i en fortelling om moskenestrammen. Den strømmen er mer enn et menneske, så kan han eles. Det er havet som har begynt at koke og skavle på egen hånd, ut at bry seg om vinn eller veir, slik er moskenestrammen. Den åpner gap så store som en innsjø, og tar båter og skibe i en glæfs, vekk med dem. Den roter opp trakter i sjøen, som koker og danser rundt og rundt, akkurat som en karusell, og når så et fartyr tuller seg borti, så får det seg en sving om, rundt og rundt og rundt, med næsen ned, og så farvel. Det var ikke lenger enn siden i fjor, at han kom forbi der på en fiskejekt, som skulle hente seg last ute på røst, og var får han vel se. En damper, en svær rusk av en engelsk mann, som står på hovedet i en slik trakt, av valser rundt og rundt, og propellen i baken pekte rett til vei, så surret så det pepe. Damperen lignet mest en gris, som roter med trynene de jorda, og vifter med spælen oppe i være, nøff, nøff, og jys, jys. Og best som det var, ja, så var det ikke mer. Propellen var det siste de så, den kjørte rundt og rundt, og vifte til farvel, og ba med tilse kjenninger. Og vekk var så det hele med mann og mus, og det hele var bare som en bit pølse for mot sknesstrommen, så kan heles. Og det der såg du, spurte Kristavir. Såg det, ja, like så tydeligste med Gnose er deg. Kan heles skiftet snaden over i den anden munnvik. Han Jakob flyrte, røstet på hodet og så mot lampen. Jamen er du basen du kan heles, sa han. Den der skulle du pinne og det hadde igjen knap for. Dørn gikk opp, og han Persius hans har kommet langsomt inn. Det var ikke lett at se hans ansikt så nøye i den tette tobaksrøk, men de ropte i munn på hinanden, at det var på tide han kom. Her er kaffejormor, skål. Men nu var han Jakob alt inn i en opplevelse nord på Finnmarken. Den tordnenen, den tordnenen, det er mærkelig med den. De ligger der ute på havet og drar kveite, og rundt om dem går en svær val og spaserer, akkurat som han brant på linnet går, når han er ute om morgenen og røker en cigar. Det var ikke langt fra at fyn spurte dem, hva de mente om veire. Veir, det var tordnen veir. Og best som det er så skraller gamle løs, og så slog hun ned. Og der lå valn og rullet seg over hende, og snuddde buken til veish, og så ikke kvekk mer. Det var mest som vår herre hadde rammet knekten for en guttsbespottelse, og der lå den. Og de som satt i båten, de dro snørne inn og tog sig en tur henn, og hoppet benet bort på magen på den, og der satt de seg som på en ø og kogte seg kaffe der og tog seg en dramm og en pipe. Det var du med på, du Jacob, spurte Henry Krabben, og så tenksamt på han. Jeg, visst var jeg med. Det var nettopp jeg som var med. Men det er da Lune Elden som slår ihjel, innventelage. Han åpnet nettopp en ny flaske. Men der fikk han en hånd latter over seg. Visst han ikke mer enn som så, ville han innbille dem som var voksne folk, at det ikke var tornenen som slår ihjel. Au, au. Persius, han satt, stod der med en kop i hånden. Hodet lutet. Han var grå i ansiktet, og bak øret hadde han fått en forbindning på. Den største grønemakeren av dem alle, han som hadde reist så mange latter høyt under loftet. Han var blitt så gammel. Men da han hadde tømt den første koppen ban om en ny, og da den bare tog med rettet han seg opp. Du sa han om Tora, du Jacob, binte han, og bare den kjente, singende stemmen var nok til, at alle snuddet seg mot ham og liet. Men den gangen, da gamle slug hånda ta kua mi. Kaffe nå, lødde fra fler. Slug tordenen hornene av kua hans per. Visst så! Det var opp i myran. Han skulle hente krøttere ned en dag, det var slikt herrens vei, og der stod kua og skiter ryg mot veire, og hornene er store med mesingknapper på, og akkurat som Pei rekker hånden ut for at ta beiste, etter bjelleklaven, så skrall! Og der fykker begge hornene bortover myra, og knapperne er blankes og det ligner i dem, og kua, og han Pei, står igjen og ser på hinanden, og kua snur på hodet som for at spørre hvor fankende vart av hornene. De slod seg på låret og hylte, og han Pei var den samme enn nu. Det var spille mannen som spilte for siste gang. Da en annen tog ord igjen, gikk han å satte seg avside, så var glad for at ingen møla merke til ham, og Lars gikk rundt og skjenket. Ingen skulle si ham det på at han spart og spinket på trakteringen. Faren fikk sende ham øyekast, men i kveld var det Lars. Det kom stadig fler, og alle så skulle de ha skjenk. Hamsing er haamsing. Det lille rommet hadde ikke sittet plass mer. De sto, tett i tett, og tok igjemot drammer og drakk. Ingen hørte lenger på hva den annen sa, for en fem-seks snakket samtidig i munnen på hinanden. Inntil kanelet stemte i en sang. Å hei, ja ho, i Danmarks piker! Men da ingen annen kunne nettopp den visa, så stemte VÆR og EN I den annen kunne, og så ble der sang. Og nu stemlet folk sammen utenfor og prøvde å komme inn. Men høyeste av alle sangen Jakob om du Maria og høtt. Og best som det var hoppet kaneles ned og ropte, hei Lars, nå går vi på byen. Jeg må da lære deg at konfirmere jente. Jeg kom så går vi, ropte Lars. Han var røy i toppen, og han sendte far sin et blikk som sa, nå gjør jeg hva jeg vil. Og de tommelet på dør utkjokken veien. Siden tømte spua litt efter litt. Det sang bortover berget, efter som de fjernet seg, og den siste som tog peiling først på døra, og siden på havne lysets, det borte i være, det var han Jakob. Lars hadde endelig hamsett. Slutten av del seks. Del sju av den siste viking av Johan Bojer. Denne Libri voksinspillingen er offentlig eiendom. Atten. Konfirmere jenter. Lars tommelet av sted sammen med kaneles, og var såre morsk i sin. Han vugget med åverkroppen som den ældre kamerat, stak hennende i lommen, og hadde huva på snag. Men samtidig var han til mode, som da han første gangen skulle overborde å svømme. Han kastet seg uti noe farlig. Han så lille ellen køya igjen, og hørte henne si, Pas deg for min skjil. Hvor skal vi hen? Å, jeg er kjent, kaneles. De fleste hus og ordbuer lå i mørket, men der så simona sin en hvit liten stue med opplyste vinduer, og innenfra lødder Shang, Salmesang. Lars stanset du vil kåle. Er er oppe gels? Tull, kaneles. Der bare leste de annere. Den sekte er det sjukt å her. Den friske luften gjorde godt for de opphetede hoder. Her ute var det ikke tobaksrøk, ikke os av kaffe og brennvin. Det var frostnatten og havet, himlende månen. De stanset oppe blant og storbare, og sjøt bryste fram og pustet. Men nu begynte kaneles å ta ledelsen. Der var huset hvor han kjente kjøkenveien, og trappen opp til tjenstepikene. Kom nog ut. Det var nytt, spennende, nesten farlig. Det var å ledels makeløst, at være med på for en 16-års kut. Når bare ikke den jendongen hadde stått et sted inn i hans sinn og klinket, pass deg, Lars, for min skjel. Han gjorde som kaneles, smøk seg i skiggen lang stuevegen, og hend til kjøken dør nås telegrafbestyreren. Der holdt kaneles alt på med dørlåsen, stillt og omsurksfullt. Det var ikke første gang. Han var vant til at komme overens med dørlåser. Men så skvatt i begge til. Et vindu ble åpnet, og en mann stemmer opp det. Hva fanden er det docker vil på nattenstider? De to karrer forsvant om hjørnet. En time efter travet de tilbake igjen. De hadde været uhellig overalt, selv der hvor de slapp inn var redet tomt. Her måtte være noe moro på en eller ann kant, siden pikene var ute. Og ganske riktig. De fikk høre trekspill fra en brygge, og da de åpnet dørn der var det fullt hus, dans, sjø, en firefemhundrede sjøkarrer om en ti toll jenter. Trekspillmannen satt på en bjelke under loftet. Her lukte det av fisk, kjæretran, ansiktene var røde av drikk og dans. Hallå! satte kaneles i. Han blev som en gummiboll, ferdig til at sprette til vers. Men ved dørn sto en skjeggløs gråhåret herre i tykkfrakk, med kobskin skravet på, og fingervanter og stokk. Det var påståpneren, den gamle alvorlige onkar som aldri smilte, men som alltid var åtse, der det var ungdom og leven. Trekspillet gnikset en ene slotten etter den andre, og det kan hende at jenterne var i vinn, og i kveld satt de så vist ikke over. Når en slapp, så huggen ny nævepiken på ny, og drogene med, og men så var ferdig til at stupet, og imens var der hundre deg øyne omkring, som glupsk fulgte med, og ventet på deres tur. Hvis du vil ha en kniv i kroppen i natt, sat kaneles, så kan du suge deg fast i en stakk. Men i det samme huggan sel en stakk bent for næsten av en matros. Han jeipet til fyren for at hisse ham mer, og svang seg så inn i tomlen med bytte. Nei, som kaneles kunne danse og håndtere et kvinnfolk. Da har vi langmokk heran, hørtes en at si, og nu ble der uro nedover døren, alle så der ned. Der kom tre svære karer stampene inn i røysærter, blåbussrull, og stor skinnhue på hode. De to var blåmde med rørlig dusk under haken, men den tredje hadde lyst bokkesjeg og gullringer i ørene. To var blinde på det ene øye. De tygget to bak, så lystige ut, og syntes bare at ventet på et høve til at stige frem og si, fly fanden i vold, her er vi. Der har dere storsdagværingen, så er noen lennning, og trak seg uvilkålig inn mot veggen. Byt det dø, så kan jeg les, han hadde sluppet jenten og kom hen til Lars. Nå tørs jeg ikke gå fra deg ut, for nå blir her moro, har du sett dem? Ja, jeg kjenner dem da, heimant fra. Det er anværingen de leiter etter nå, bære her finnes en annen utgang, så han kan rømme sin vei. De trevedøren sto med hennene i lommen, tygget to bak og spyttet. Vil det de dansa, eller vil det de straks oppi kiv? Hist og her gikk en butellje omkring, spiller man drev på. De unge kvinner var rød og opphisset av å gå fra hånd til hånd, han var det så grå de efterstrept. Hver ny karr som fikk seg et kjørt, foravs det som forfulkte av råvdyr. Endelig en myk midi at slunge armen omkring, et pust av kvinne opp i et ansikt, som ellers er så forpisket av råk og fokk, en lukt av kvinnehår i stedet for tran, en blisemme. Ja vel, kom bare å ta henne fra meg, jeg har deg en kniv. Der har de dykan fått sin på rødnværingen, så kan ellers, som ikke turde gå fra gutten. Lars så på Henrik Langmo, som hadde fått øye slott inn i fjord. Det var som dette røde sår under øynlokket prøvde at se, som om det famlet rundt i salen efter ett eller annet, det hadde et lite regnstap med. Jo, der stanns dette, og det friske øye lynte, skjønt mann selv stod der og flyte. De tre brødrene stakk hennene dyper i lommen og gjorde ett teng mot en rødhåret karr, som hadde pint seg inn til veggen lengst oppe i salen, hvor han trodde seg godt hjempe. Den ene Langmo karr tente en pipe, Henrik tog et skritt fram. Så tykket han kjapt på skråen et øyeblikk, og gikk langsamt noen skritt lenger fram. De to andre holdt seg nok ved døren for at passe på, at rødnværingen ikke slapp vekk. Folk trykket seg inn og glante, der en storst av æring ville frem, der ble det vei. Men det så ut til at han bare ville danse. Han hadde bort i tomlen fått øye på en jente, som han tykte så om, og da parets svang forbi ham, hugga han fyren i skuldren. Den her jente er mi, så han vendelig. Hva fanken er det dere våger? raster den anden og langer til ham. Va? Hva betød det? Henrik slog ikke igjen. Det var ingen ting at bry seg om, nu danset han. Folk glante. En storst av æring tog en ørefik, og slog ikke igjen. Men Henrik brukte mer og mer plass på guldet. Hans gubbet parrenet til sida. Han støvler var så tunge, han selv så svær og tung, en og annen stanset rasende opp og brukte kjeft. Men han trengte mer og mer plass, slengte den sort håret igjenten opp i luften, gjorde en ring rundt på guldet med henne, og feit folk unna. Man tomlet over enne, karnes vor og truet næver. Kast den skitfyren på dør, rupte fler på en gang. Guldet begynte at bli gissent for folk, for Henrik trengte mer plass, og nu holdte han en sandseløse igjenten under armene og brukte henne som lime. Han sopte guld ved rent, han jaget alle bort til veggene. Hei for en dans, igjenten fløy høyt og laft. Nu begynte Henrik at ha det trøysamt. Inntil en nolæning sprang frem og spente ben for han. Han tomlet fremover, rev igjenten med, og i det samme han lå på næsen kastet en flokk seg over ham. Men han reiste seg, røstet dem av, og igjenten ble fri, i det han store næver med de blå angkert hengninger begynte at svinge i luften. Kvinnfolkene hylte og flyktet mot døren. De to brødrene hadde holdt seg roig det lengste, men nu kunne de ikke styre seg. De spytte de næven og spurte. Hva det skulle bety at folk ikke kunne få gå i fre. Og innast øjeblikk var de mitt inne i tomlen. Kaneles var ikke den som lotet godt slags mål gå sin næse forbi, men denne gangen hadde han sønn til høvetsmannet passet på. Gudten var revet med av vildskapen. Han knyttet næven og svor og skrek og stod på sprangin i nævedansen, men Kaneles måtte for en gang selv være som en far. Han fikk lage opp på en tomtønn og kløv selv efter, og holdt knekten i trøye kraven. – Styr deg nå, sa han, og du hel deg å kjenne din tosk du er. Men så der, nu går det godt. Der var det han garret langmo som fikk en bodefyr til å stupe. – Der, sådde han Henrik, det er ikke lenge gale, der knyste han kjaken på en tromsværing. – Slik skal du ta det misstrupen som han peter langmo noe gjer. – Hei, der står blået ut på nasen og tvyrn. – Nei, nå går det godt. – Gå på, Kara. Og Kaneles små hoppet og var bare ille og brem, hadde han så sant være et alene, så skulle han nok ha hoppet inn i brylløpet. – Men det var ikke lenge de tre mot alle. – Der var en nolending som skrek og spurte, – Hva i hete helvete de der sjølendingene ville heroppe i Lofoten? – Er de ikke på tide at skysset hele Bøllingen heim? – Det var som han satte ille på halm. – Nå ble flere sjølendinger med. – Nå ble det moro. – Et gammelt oppgjør lå på lur innås både nolending og sjølending. – Nå slapp det løst. – Lars og Kaneles hoppet ned i det samme åndepust. – De forsvant i et uveir av armer og næver og forvredende ansikter, og de så ikke hinanden mer for dagen efter. – Utevarde den samme stille månenatt. – Men innabolage våknet folkafsbetakkele på bryggen. – Lyst hentes. – Halv påklettet kare stakkode ut. – Der lød et ropfrett kvinnfolk som kom farne med vitt oppløst hår. – Hjelp! – Sjølendingen ble slott i hjærl. – Det var illig igjen. – Karene som hørte det var sjølendinger. – De fikk klærne på, støvler på i en fart og la barhodet på sprang. – I naste øyeblikk rop den forferdet skredder som kom farne. – Hjelp! – Hjelp! – Nå leningen ble slott i hjærl. – Nå leningen hørte det. – Da hentes flys i flere buer. – Det ble travelt med å drive klærne på. – Barhodet kom de farne og støtte på en flokk av sølendinger. – Hva fanken er det? – Det er de forbannade nåleningen. – Vi er nåleninga, men er vi mer forbannet enn docker? – De ble munnrappe på begge sider. – De hørte lørmen på bryggen. – De så to og to tomle ut med fingrene om hinandens truppe. – Den ene part sprang til for å hjelpe. – Men nei, så bytter du om det skulle gå. – Den andre part fløy etter, og før en viste av det var slagsmålet i full gang henover berget. – Flere og flere kom til. – Det begynte at fare joller over sjunnena til i andre berg. – Hvor ordbøene lå i måne lyset med mørke vinduer og sov. – Men rop vekket dem, så der kom for ferdede lys i vinduerne. – Hva er det? – Hjelp! – Nåleningen blir slott i hjærl. – Siden en ny stemme. – Hjelp! – Sølendingen blir slott i hjærl. – Ill, stadig ill i halmen. – Det er låg gammelt nage dypt i synnena. – Det var arvet fra slækte langt tilbake. – Nu sprang det på alle bergene. – Nu fløy der joller over alle sjunn, fulle av karer, som ender knappet busserullen igjen. – Og de søkte dit verste tomlen var. – Nu var namndølninger og staværinger venner, og samme folk, for de var sjølendinger. – Nålendingen, med den himmelende måltone, begynte først på helgelen. – Der ble våpnet vinduer i alle hus, fredelige folk kom farne som vekket av jord selv. – I bua hos Kristaver Myren stod flere karer alt påklett og ville ut, men den ene døren var sperret av Kristaver, og den anden av Pesiu Sansa. – De to høved som en ville ikke ha karne sine bort i noe vrøvl. – Men til Henrik Rabben sa Kristaver, ut å finne en kanelet så han lager stu, og ville de ikke med det gode, så slå dem i svima og ta dem på ryggen, du er mann før det. – Det var selvfølgelig han Henrik mann for. – Visst var han mann for det, og mer til. Han kom ut i den lyse kollemånenatt, og draks syv gode drag med frisk luft inn i nesen. – Ah, det gjorde så godt for lungen. Så gikk han rolig gjennom den lille gaten. Borte i snedskaflende danset karer rundt og slåss, og du gode Gud, hvor han Henrik hadde lyst til at blamne seg i og få en real nævedans han med. – Hva hadde han ikke lyst til av alt det gale folk gjør? Drikk, piker, tyveri, slaksmål, alt mulig. Det var som han store næse insnuset alt som menneskenet finner på at øve. Han var i slekt med det. Han var av samme ulla, snarere verre. Det traf seg bare slik at ikke ble noe av nettopp når der var legenheit. Og der kommer en flokk farne i fullt sprang, så han må gå av veien. Og det er noe lennninger. Det er en hel fullking, en her på flukt. Og efter dem kommer en annen flokk, anført av en halvt mann. Ja, så sannelig er det ikke han Jacob. Han pinade med lichfoten. Han svinger med en tomflaske og skråler hele tiden bakover til sin her. – Gå på, Kara! Ta dem, Kara! Fan, hakke de derne noe lennningene. Ta dem! Gå på, Kara! Og videre bar det forbi husene, til plassen videt seg utom kjirken. Den lå først så vit med den dype sne i månen natten. Så tomlet flokken ut i den, sang giv til livet. Den neste flokk som ville kaste seg over den første sangk også ned i. Det er blevet kav et raseri av armer og ben og fykende sne. Endelig tørnet i to fullkinger sammen. Men den ene høvdingen, han Jacob, ståaldeles maktesløs i sne til armenet, har bare svangt tomflasken og skrek. Ta dem, Kara! Gå på, Kara! Men der kommer en fyrspringen forfulgt av en annen, og den siste er han Lars, som er rent vil og har kniv i hånden. I neste øjeblikk hugger Henrik næven igjen, og da gutten, ustylig av kamphet, løfter kniven, får han en øredask av en flat lab, tyngre en faransch, hårere enn noen hånd han i til har kjent. Et øjeblikk efter stiger Henrik med han på ryggen inn i bua, og slenger ham over til faren. Her er han, sa han bare. Det neste gutten kjente var at faren skjener var en millere, i det de kylte han henn i briksen. Men Henrik måtte ut efter han kaneles. Ja, hvem visste om han ikke selv kom opp i et realt slagsmål? Men en stund efter kom han tilbake igjen med en ny brydde på ryggen. Det var han kaneles, som fektet med en ledig hånd og fræste oss for. Han ble vlempet på hodet innover gulvet, og Kristavel vlempet ham i seng. Men Henrik måtte ut igjen, luften var så frisk, han snuset den inn, og altbett eleven var som det rene bryllet opp for ham. Der var kropet frem langs husveggen noen forskremte væsner, gått innpakket, og de sto og styrret med forferdede ansikter. Det var en emisær, en agent, en urgjøde og en kramkar, alle fiskernes råvfugle, men nu kretset de på avstand. Det begynte endelig å dages. Det hadde været en livlig natt. Rannværingen hadde fått et øye slott inn, og var båret på sykehuset. Men da politiet begynte å lete etter langmokharnet, så var de for lenge siden de bor på jakta, og stod for det svære, vite selv tungt utover havet. De hadde glemt at leggebud igjen om hvor de reiste hen. De var på Lofoten og avhentet sart og kjøpte fisk. Nu reiste de kanskje inn igjen sille fjord, og lastet med angene og fortill baket i Lofoten igjen, og solgte den til line folket. Men det var jo ikke sagt at det akkurat blev hit i kon. Up med topp segle, rupte Rormann, han Henrik, med det lyse bokkesjeg. Det fløi til veis, og den tunge jakt begynte at duve i grådønninger. Brødrene så på hinanden og småflyte. Fri! De hadde hatt et æren oppi fiskevære, og nu var det besørget. Nu stod de utover havet igjen, og var frie menn. 19. Der er ingenting som kan liknes med det at få brev. Hver skjøndag stymet Karinne opp foran posthuset og drøyet der i det lengste. Der blev trengsel om luken. De ventet bud og besked fra hjem, som lå langt oppe ved ishavet, nedover finmarken, ute på øver og inne i fjord, sørover og stadig sørover en utrolig mengde av mir. Der lå der hjem, og der satte mor, kone eller datter, og kloret sammen brev som skulle til Lofoten. Og når så den hvite lappen hadde funnet frem til en rette og lå i den store sjøhovne næven, da blev den rent hjelpeløs at se til. Det var best at gå avside så prøve at finne ut hva som stod der. Lars hadde møtt her hver bidige sendag, og stadig var der brev til de andre i bua, men aldri til han. Hvem ventet så han fra? Fra ingen, og fra alle, og fra alt mulig. Hva skjer der ikke rundt i verden, og kommer ikke alt med posten? En rik amerikaner er kanskje dø, og viser seg at være en farbror til Lars. Her er en million. En prins ned i Indien har bruk for en full makti, og har fått spulag på at der gives en fyr der er som skapt til det. Her er brev til en Lars. Kommer eventyr en dag, så er det med posten. Lars Kristoffersen Myran, sa det bak postluken, og den som satte i et, her, det var Lars. Et brev til han. Og skriften var så fin og hjelpeløs. Han ble rød i skorken, for de folk landes lik på han. Det var best at komme avsides, og nu tog han veien utover Berge, og noen for kyrken. Det er ingen ting som kan liknes med det, at få brev. Var det underlig at nettopp i dag skjinnet solen igjen, efter den lange mørke tid? Et kobberfarvet illkjær lå over fjell og hav. Lars fant endelig en kløft, hvor han kunne være ganske alene. Over ham sto en måse høyt i luften, for han ham rullet havet. Kjære venn, jeg må nu tage pennen i min hånd, og lade den opplade sin sorte mund og skrive til deg. Jeg må da først og fremst fortelle deg en gledelig nyhet, at jeg er frisk og raskt til en ver tid, og det samme ønsker jeg deg i like måde. Her er intet av nyheter at berette uten det, at beste mor har havet en slem verkefinger i vinter, og at Stubblars gikk hjem i troen på sin frelser, 8-10 år gammel. På skolen er der mye snakk om Susanna Rødningen, som alt går på dans, enda hun ikke er konfirmert, og meg er til de bestandet i foren jeg ikke vil nevne. Men jeg håper at bakvaskernes snart vil løbe benene av seg. Jeg sitter oppe i fjøse inn at å skrive til deg på lokket av vasthønnen, for kranslin kaster kalven sine går, og endnu har hun ikke fått appobørsla, så en av oss må være i fjøse og våke. Oppe i skaret er det ofte godt kjelke før, men jeg går aldri dit, for Lisbeth Bruvollen har satt ut som i snakk om den kvelden du og jeg var der. Forresten har jeg hørt at du for lenge siden har skrevet til andre enn meg, og annet har jeg aldri ventet. Kjær i Lars, du må ta deg i akt og være forsiktig, for jeg spørgjer så mange tider om storm og ulykker på sjøen og om drikk og slossing på land. Jeg flammer på et par hosebån som skal bli jule tråneste år, for da er jeg konfirmert og kan gi dem til den jeg vil, men han som alt er bestemt til at få dem er en som jeg ikke vil nevne. Lev nu vel, nu må jeg slutte min dårlige skriveelse for denne gang, min han blir så trett, min pens og slett, og derfor blir vi ingen bokste av rett. Me flytt i hilsen fra meg, ellen ol statter køya. Brenn dette brev, brev ønskes tilbake. Lars satt her på Berge i sovvest og lys busserull, og dette var første brevet fra en jente, og det er ikke en småting. Han så utover det grå hav og glemte at reise seg på en lang stund. Han som hadde fulgt kaneles ut etter piker, som kanskje var tilfals for tre-firietusen mann, og drukket seg fulloffektet med kniv, og satt her med skrammer i ansiktet efter slagsmål. Han skulle det teames, at få et slikt brev. Var vel det til at begripe for en enkelt mann? Så meget forstod han i alle fall, at han nu fikk venne riggen til dette syndens liv, og bli som et annet mønneske. Han svertet seg godt her han satt, og kaldte seg en dranker og en sjørlevner. Senere fant han ut at han også var en mener der, og en mord der. Men han øynet en redning. Det var en ung kvinne, hvis billede han atterbyntet at pusse renere og renere. Han gjorde hennes å aldeles meningsløst vakker, for da ble det her som eget mer av helg i hans eget syn. Om natten lurtet han seg opp da de andre sov, og sytte brevet fast på energiden av vesten, så ville det følge han bestandig som en god makt. Det ble en ganske ny og merkelig tid. Han gikk omkring og hørte en orgeltone rulle gjennom seg selv. En god tanke dukker frem, straks flyr den til henne. Lange sannet har gøy blikk hjemme til mord og de andre, så blir det som et lite lys over Ellen Koya det med. Gå varsamt, for her er det grunnen kirkehøytid overrart. En dag fikk han se at P. Sjusansa gikk med huller på labene sine, og nu gann seg ikke før han fikk trukket dem av han. Kjærre, han kunne da stoppe dem foran. Det var det verste han visste, men han ville syne seg selv at han nu var blittet annet menneske, og mens nålning gikk, tenkte han så smått, at på en vis gjorde han det likevel for hennes skyld. Han rodde en kveld ut til fiskerhjemme, hvor presten stod å låne til utbøker. Det var klart at Lange nu måtte begynne at lese for all vår. Det kunne naturligvis være godt nok for han selv at ver i lofott fisker alle sin dag slik som farlen, men det var ikke godt nok for Ellen Koya. Der begynte en uklar famlen i han, han øynet et ubestemmelig lys, og hen til det måtte han. Der gaves en verden med større tanker og vakkere landskap, større og klokere mennesker, en der hvor han nu ståket omkring, og denne verden fantes i bøkene. Og i fiskerhjemmet spogværelse stod der tett i tett med veirbittekarer, som straktet hånden frem lenge for det ble deres tur. Hva ville disse stormfugler med boken? Ville de ut av den evige tankekrette om fisk og penger, og opp i en rus lyser en den som brennevinne gir? Hva ønsker du, gutten min? spurte presten da Lars kom frem. En bok? Ja, men her er mange bøker som du ser. Vil du ha en fortelling eller en andaktbok, eller historie eller reisebeskrivelse? Presten er kanskje så snill at finne en som de synes best, så Lars. Når bare ikke presten glåner bortan Shakespeare, for nå må du vel snart bli min tur til å få han, så er han ung fir med noen landsmål. Jeg tenker du begynner med Bjørnsjons bondefortellinger, så presten, og så smilende på Lars gjennom brillene. Når du er ferdig med dem, så kan vi snakkes ved. Men før Lars kom ut av døren, hørte han presten si til alle, kjære venner, si endelig til kameratene, at det koster ingen ting at låne bøker, få dem hit. God lesing er bedre en brennevinn, si dem det, og føy til at det også er morsommere. Der blevet par landlige dager, da Lars hangover disse fortellinger. En slitt bok i en roerbus er nok så husvill ut. Den er flekket av mange fingre, men hva gjør det? Den er kjafset i kantene og brokket i permene, men hva gjør det? Den er like som en sjelden trekkfugl, som har forvillet seg opp i polarlandet, så fiskerne synes nesten der skydden. Ja, ja, men verner forsiktig med den. Det er ikke sagt her jeg er så vasket og riddig som det skulle. Men Kristave skjatt ved veggen, og hadde så fullt med garnattbøte, gutten kunne ha hjulpet han, men der skjatt han over boken og var som borte i andre rikere land. Vel, Kristave skjade ingenting, men drev bare på. Du må lese høkt, Gud, sa Pechus Hansa, fra sin garnbøting. Lars lod seg ikke be mange ganger om det. Han ville gjerne fange andre med i alt det merkelige som fins i en slik bok. Han begynte på igjen med en lagutt, men angrette snart. For denne historien om Fattyguten som ville svinge seg opp for at kunne nå en ung kvinne, den lå så nær han selv. Det var som han satt og ropte ut for en forsamling alt det som han om dagene gikk og jämte på. Han ble så rød i hodet. Han læste som om han nødig ville ut med det som sto der. Der blev stilt i rommet. De som bøtet garn drev nålen langsomere. De som økset på et emne holdt henne ned stille. De som lappet skoløft et hodet og glemte at senke deg igjen. Utenfor sjueste vinn og hav. Dette var da nå de forsto. Dette var deres eget liv, satt inn i en bok. Det var nesten som at få brev hjemmefra. De hadde ikke bare ført hengt over at hus og jord kunne være så vakre, selv om det er smott. De visste ikke at meni man kan ha så mye sol skinne over seg, men det går altså han. Denne boken reiste dem opp i deres egne øyne, uten at de derfor kom til at hatet noen annen. De fulgte med. Det ble vondeløst. Nu og da hørte man at, hm, det betød, har du hørt på maken. De slog seg på låret og måtte le. Jeg leser hus hylla at hun ikke bare seg, men utstøttet, ja, beiskande. Henry Krabben lukket øynene og strøket sitt skjeg og nikket i blant. Han så det hele så tydelig. Og nu skulle Arnd Åsson bare uhell igjen og si enda stemmen var usikker, men er ikke det der Guds bespottels. De hoppet på stolen snuddet seg mot han og var på nittbetillat slå, og han kan eles fra ste. Held du ikke kjeft nå, Arnd, så jagg du hivereg deg ut i snøfåna. Hysj, lese nå, sa Persius Hansa. Og her satt de igjen på nøkne berg langt til hafs i storm og mørke og frost, men i boken rullede spillede deroppe av sommerlysedage, eng og skog, vakre kvinner, gårre, bølinger med bjelle. Det var slik vilet at se inn i for dem som bare så hav og berg. Det er trakk opp i dem en jemve, efter innlandet. Men da øyvinnplassen og marit fra Heidegården stør brudefolk, og gamle skolemesteren synger med den sprukkende stemmen, se da var de i lesehus hylle igjen som måtte tørke øynene med erme, enn han så rasende ut. Det var da også fanen til bok som kan narre vaksne kare til at oppføre seg som et kvinnfolk. Men som de satt her kom Andrea sekra med et nytt nummer av morgengrije. Nu sto her en makeløs artikel igjen, og han ville at Lars skulle lese den høyt. Men denne gangen ble han ikke bedt om at sette seg ned på en gang. Det var som han hadde overromplett dem i nå, de ville ha for seg selv. Ja, ja, så kunne han gå. Tablarer med, så kan Elis. Andrea satte opp et forbøset fjes og stakk morgengrije i lungmen og gikk. Carne sat igjen og så litt usikker på inn annen, inn til Henrik Rabensa. Ja, det er besyndelig. Den der boka gjør oss kanskje bedre enn vi er, og det der bladet gjør oss låkar enn vi er. Men ellest så blir vi ofte slik som vi søker sjelskapet til. Fra den dagen ble der lesing rett som det var, og om det så var han Jakob, så kom han selv ned inn og satte seg avsides, og hellet på hovedet var ganske urølig i det han liet. Lars stod en dag og gjorde opp en svær skreikonge som skulle koges til middagsmat, da han kjente noe underlig hart inn i fiskebuken. Han snittet den opp for moroskyld, og hva var den fant? Han tog den i hånden, tørket den av, ville ikke tro sine egne øyne, men det var en finger, og den hadde en gullering på. Det var fra dem deles landlige Carne sat inne i bua, og han rente inn og viste fram hva han hadde funnet. Fingeren gikk fra den ene til den anden, men da en ville prøve at få fingeren av for å se om der var noe navn inne, da satte Peuge Sansa i. Nei, nei, lett den der blir din tosk. Hvis ringen sitt på enda, så er det vel bestemt at han skal bli der. Der slog en egen uhygge gjennom bua. Carne så på hinn anden, men de sa ikke noe på en stund. Det var som de hadde hatt besøk av en de ikke ville navne. Peuge Sansa tok fingeren og gikk for at i den til presten. Om en stund var den Caneles som sa, det der betyr nå det, folk. Så kom det fra han låsen. Vi skal få se at der er mer igjen der fingeren kjem ifrå, sa Caneles. Neste morgen var det sjøveir igjen, men Kristaver hadde om natten fått et anfall av gikkdirikken, så det var bare så vitt han fikk klærne på. Det måtte vel dra litt efter seg at stå dagen lang i blast og kulde på sjøen, efter at man har råd seg svett, og siden ligger i en rordbu hvor det gissnet og føk gjennom alle vegger. Da han hadde trukket sjøstøvlene på og ville rette seg opp, satt han i et skrik og tok seg over korsryggen. Han blevstående kroket. Det var umulig at rette seg opp. Han grepet et borplaten for å støtte seg og skar ansikt som om noen stakk han med en kniv. – Du får legg deg igjen, sa Henrik Rabben. – Vil litt klare oss uten deg? – De gikk. – Men da de skulle legge i fra land, kom Kristaver ut av bua, ennnu mer kroket enn før. – Vent, sa han. Og så legger han seg sannelig ned i sneen og kommer krypende nedover berget. – Men far da, rupte Lars, kan du ikke ligge i dag da? – Vent, jeg vil bli med. – Og høvedsmann er det beste at lystere. Han kravlet om bord og skar hele tiden ansikt, fordi hver rørelse av ledd og lemmer gjorde ulidelig ont. Men da de andre fikk ordne ut, ville han selv spennne seg for å ro. – De galt ikke. Han satte deg gjennom, enn da han små hylt befor hvert åretak. Da de kom ut på eggen og garnlenken skulle hales inn, satte han Henrik Rabben med klappen på høvedsmannens plass, men selv ville han være med å dra. De andre vekslet øyekast, hadde gikk da slott seg på forstanden. De begynte at hale. Det er tungt nok for en frisk, men redd bort i veggene for en med fløyg over ryggen. Hver gang Kristavar tog et nytt tak og vred kroppen under slite med den tungelengen, brast svetten frem overalt på kroppen, slik pine følte han. Fisk var det smått med, men fremmede garn hadde fluket seg inn, så det tok tid likevel at få lenken inn. De halt og drog den ene timen efter den anden, og der ble tyst i båten, for der var ikke lett at se på at høvedsmann hadde det så ont. Men imot skomringen begynte hans ansikt at lysne. Tvi, sa han, det var det jeg trodde, der er inga annar å forslikke illiske enn at arbeidsesvett. Nu ble ryggen mykere, og pinnen lettere at stå i, det var bare å drive på å hale. Den grå garnsrimen rant over rullen, den grå skreiv av skjelden. Veire var kort og klart, og hennover bankene den samme sverm av båter. Lars satt ved årene og sånne i sjøen, hvor garnene rant opp fra dypet, og der, der kommer noen svære bobler. Der er en stor fisk, tenkte han, en springar eller en størhenning. Henry grabben så det også, og holdt seg ferdig med klappen. I neste øyeblikk ble garnene en avlang plump som hævet seg av sjøen og innover rullen. Hansiktene styrret, Henry glemte at bruker klapp. Dette var ikke noe levende. Plumpen lå alt i båten, karene stanset med å dra, og så forferdet på hinanden. Det som lå intullet i garnene var noe med sjø støvler på. Jeg mener det er en kar, så Kristavar, og tørket seg over pannen. Du store veies, så Henryk. Kan Eløs sprang opp i framrommet for bedre at se. Men en garnlenke kan ikke sanse mitt i sjøen. De fikk se nærmere på klumpen med sjøstøvlene når alle garnene var om bord. Og Atter rullet en grå strøm opp av dypet, nu og da med en fisk som sprellet over båtripen. Karene drog og drog som før, og syntes bare opptatt av det. Og over klumpen i båten vinnet garnmassen seg høyere og høyere. De lå der til sammen, fisken med de døde øyne, og den utkjente med sjøstøvlene på, og begge dele fikk vente med at bli ståkket av garnene til det blevt tid. Men i Nabobotene var det som der snek seg en annel somkring. Hva var der i veien på kobben? Karene om bord har strevet med at få garnene inn. De sa ikke et ord, og har likevel. Hver måtte var det hent nå? Folk fra Nabobotene begynte å styrre dit hen. Lenger borte var der en og annen som sang, andre slengte ord over til Nabobotene og storflyte. Men ringene av båte ble større og større da alle styrret over til kobben. Tidt søkte også sjøfuglen, der sto alt en tatt sky av måse og styrret derne og skrek. Hva var det? Nu så det ut til at de hadde fått garnene om bord og holdt på å stelle med fisken, men selv de som satt ved årene sprang bakover for å se. De strevet med klumpen. Alle kunne ikke komme til, men Kristaver og Kaneles hadde den imellom seg. Der kom fingret til sine. De var så infiltret i maskene at de måtte skjæres ut. De begynte at sjelnet en kar i gul oljehyret og lange opptrukne sjøstøvler. Alle styrret på det samme til Kristaver omlet. Han har svart skjeg. Kaneles føyet til, liksom forundret, men han har alle fem fingrene på. Hva er det de har fått akkurat om bord der, ropte en stemme fra Nolandsbåt. Solen hadde vært framme i dag igjen, men nu i skomringen lå røde skylag over havranden i Seveste, store gulestjernet brast frem på den brunlige blå himmel, og havet var så rolig at bare en svak bølgelinje nu og da løfte seg i et blink og sank sammen igjen. Inne under Lofottvegens hvites nedskavl tentes fyr og havnelys, og i denne skomring gikk der en bevegelse fra båt til båt. Døyman er fisket opp, en staværingsbåt har fått en døyman på garn. Sangen stillet, latter en tiet, alle rop fra båt til båt hørte opp. De uforlikte som hadde skjent for de redskapene var floket inn i hinanden til sluttet fred. Havet fikk en egen kyrkestilhet hvor i mennesker og båtet sjank hen. Det var bare den hviteshverma fugl som stadig ble større over båten med den døde fiskeri, og de travle vinger fikk nu og da et gull streift deroppe i den rødlige skomring. Ingen båt kom nærmere. Der var en som hadde ropt. Kan dere dra kjensel på han? Men Kristavers vart ikke, han bare stelte med noe der nede i båten. I mørke rådde flåtene innover mot land. Det var som alle disse hundre derav båter nu var i et likfølge, og man snakket sjelden om bord. De høye master- og krommestevner sjøt frem over et mor illysende hav, og efter dem lå strømfurene og brente i fosforskjær. Men det var som hver båt hadde en død mann om bord. Den døde ble lagt på et par tomtenner nede på bryggen, og første neste dagen fant de ut at han var en fisker fra Gymsøy som drukknet for kullseiling i fjord. Slutten av del 7