 Prostorne kadašnje valjevske industrije Kože poslužio i četvorici valjevskih studenata umetničkih fakulteta koji su okupljeni u odruženju umetnički kombinat da organizuju umetničku radionicu, doku koje će uraditi jednu vrsto eksperimenta zašto se mladi nevraćaju u svoj rodni grad i da li je tome uzrok škrta i monoton kulturna scenama. Ideja je potekla od podatka da se samo jedan postom mladih akademaca nakon školovanja vrati u valjevo. Predavanja na temu umetnosti održeće profesor doktor Mileta Prodanović, profesor Nikola Šujica i slovoda Narsenijević koja će biti u sobotu ponedljaki sredu od 19 časova. Valjevo je tipski grada, da kažem kao i svi manji gradovi, uštini zajednički su im problemi. Negde sajde razliku i po tim vrelinama koje su opet ograničene na par nekih manifestacija koje se zasnjivaju na entuzijazmu nekih organizatora. Dakle, man je pod broj jedan ekromoske situacija, odatno svoje počinje. Jednostavno, ako je ekromoske situacija loše, onda ne može da budem i nekih sredstavaj da kažem u kulturi. Nekada primar na asocijacirama je bilo taj podato, da se 1% ljudi vrati u grad, koji zavreše svoje studijosti koji diplomiraju. Tako da nam je ta 1% u stvari bio naslu projekta. I onda smo dodali kao u grčkim filozavskim spisima u njihoj naslujima ili hermeneutika. Hermeneutika zapravo pošla jedna heroznać i umetnost razumevanja. Dakle, onda to je nešto što je srž i suština čita od našeg projekta. Dakle, da pokušamo da razumevanosno nađemo uzrok, to i posledici da ljudi odlazi iz grada, da se grad ne samo valjio, ovaj će, imali smo popis u zadnjem čita o istu, co Srbija malo te ne puste. Dakle, imamo jedan izvetno centralizovan sistem, da ljudi, dakle, trebuhom za kruhom zapravo dolazi u Belgrade i većeg grada, da kao što je novi sad. Dakle, imamo jedno pustošenje teritorije. Što se tiče problema na valjevsku umetničkoj sceni, mislim da se oni najprijatiču umetničke infrastrukture, ako mogu tako da kažem, i na neki način odnos institucija prejama kulturnoj sceni. Nedostatak ozbiljnog umetničkog tržišta i frekventnih događanja, znači, frekvencije, veće frekvencije dešavanja kulturnih, uslovljava to da imamo samo mestimicne, da kažem, događaje, mestimicne radionice, pojevu radionice, na primer ili kulturnih nekih drugih dešavanja, koja imamo mogućavi da se nevamo dovoljnem protok dakle tih dešavanja, dakle ta mestimicnost mogućava neki kontinuitet, da se stvori neka kritična masa dešavanja koja bi stvorila to umetničkoj infrastruktur. Od većih broja projekata koja bi podežali, da kažem, aktivnosti umetnika i umetničkih grupa do uspostavljanja jedne ozbine umetiške scene, koja sada na neki način samo obitala, a ne efektno postoji. I ova radionice je upravo jedan način komunikacije, prvo da se mislim malo više komunicirama međe s ovom, pa onda da izlađem u neki javni prostor, način pa što izlaziti iz istitucija galerije u javni prostor na otvorene povošine, napraviti tako jednu umetičku scenu koja ne može da se zaobiđe, napraviti izložbu, na otvorenom da će građani morati da prođe pori nje i pomice staku si gradi publika i polako nekim takvim interesantim prijestupom možemo i da zainterisamo nekog. Z druge strane sam gradi interesantan upravo za ovvrstu nekih gerelskih akcija koje smo mi izveli, znači za prosto neku vrstu alternativnih rešenja, gde prosto čak biva i plodno tle, zato što reakcija na takve stvari upravo iznemanja te vrste događe biva i u nekako efektne i naravno za mene i druge ljude koji smo izvaljeva, nosi neku vrstu i neku i romantizma i nekih emocija kroz same te događe, ali je opet problem na koji način to same institucije ili već neke vladajuće oligarchije prepoznaju to kao neku potenciju ili kao nekih kvalitet koji sad se može izkoristiti u naravno u najboljem smislu te reči izkoristiti. Ostavni problem zbog kog smo mi krenali i obstavaju projekt, a tu bog kog smo došli na ideju da ovo što radimo, ovo je nedostatak izlagačku prostora za neku mladog, neafirmisanog umetnika. Postoje par nekih prostora uopšta izlagačka, postoji taj narodni muzij, i postoji moderna galeria, ali oni su nedostupni praktično za nas. Zbog kog smo mi krenali i to stvarno da radimo, međutim ispo toga leže ozbiljni sociološki, politički problemi, kao i u svakom gradu ovoj državi kao u celoj državi. Umetnički život u manje mestima može da se osloni na nekoliko različitih stvari. Jedno od nisu institucije, velo rejtko se dešava da su te institucije u dobrom stanju. Valjevo je svakako pripoznativo po muzeju, to je nesparno od kulturmi institucija muzeje, taj koji ostvaraju najbolje rezultate i vidljivi je van grada. Valjeva, ja sam kao pisac, često bio gost, bih bude teke, to je takođe jedan punkt koji radi. Galeria, sa vrime neumetnosti je na životstvu najkako čini mi se fokusirana na jednu poetiku i s nanim tim to je čini s jedne strane ekskluzivno, s dve strane velo začore na mi institucijom. U svom slučinu jedna od tih institucija se ne obreća ekskluzivno veoma mladoj publici. Drugi stub organizovanja kulturnog života u manjim gradovima su entuzijesti, znači ljudi koji imaju neku koji su sami ugljedni stvari oci van sredinu u kojoj rade, znači koji nadilaze tu sredinu. Znam da je u Valju postojeva i postoješ uvek takvih ljudi i entuzijesta, koji su se dokupljali mlade ljude, ali čini se da to nekon ne razumevanje lokalne sredine može dosta i da zamorite ljude i da se oni po nekad povlače sa scene. U svom slučaju dobro je što se uvek pojavljuju mlade ljudi koji mogu to da obnove i da uspostave nekoliko tradicije u tim projektima koji su, što je po meni realno značen u stvari najviše u sred sredinu na nešto što bih nazivara doznanlošć. Tekosnovano u druženje umetnika, umetnički kombinac za mesto svog izraza izabralo je neubičajem prostor Hale Kožare koji simbolizuje kraj jednog i početak novog vremena. Od subocido četvrtka uspredavanje i radionice predstavljaju se novi umetnički odgovori. Imali smo jedan ovaj lokacij u karaku izuzetno paradigmatičnu karakteru kao što je razna Hale Valjevski Kožare koje dakle bila i industrijski centar kažem te cele Kolubarske, Kolubarsko regiona i dakle to ne bilo kao što se reko izuzetno paradigmatičnu karakteru da jedna fabrika koja zapošljala više 1000 radnika je sada u potpuno ruinirana. Tu su ostali samo kao što je oktoberski salom bilo prošle godje tako nek sličan prostor dodušioši ruinirani. A smo marali onda ispočetka i da ga sređemo da ga uopšte adaptiramo na to da može da se u njemu bilo što radi. To je u svariji bila lokacija na koje se održavala radionice takom tih 5 dana i u večerni satima predavanje profesora. To je prosto izabra zbog toga što je baš fizička veza sa tim vremenom immunizma, onosno jako dobro ilustre situacije u našem društvu, neke fabrike koja je jako dobro radila koga je zavisilo, zavisilo pola grada koja je zapušljala puno ljudi, sada je potpuno propala i napuštena. Ka se tu izlože neka umetnička dela u prostoru koja je sasvim neprimerena tome mislim da mogu, ja će rade i trebali vidim da je mogu veći efekat. Dok je Nikola Šulica država predavanje u toj hali, to je već bilo uveče i on je pusti jedan film. U jednom trenutku je nastalo strue i ispostavilo se da je jedna od radnika koja je ostala tu potpuno nesastan da se isto dešava u kožari izvukao nam struyu da uključi neku pumpu za vode, prosto čovjek nije znao, to je na istom gradiliš, to je u krugu to gradiliš. On uopšte nije bio svestan da se to tu dešava. Mislim to je ilustracija proste, cela je situacija u grado. Čove koji je fizički tu porad nas sve vreme bio, nije znao da je to. O čemu se radi? Mi smo bili u toj staroj zgradi Kožare koja je, mislim još tu najveće čar za to što smo mi znali da će se taj prostoru kojoj smo mi radili, radove koje se ne mogu odneti s tog mjesta, mi smo znali da će to biti slušeno. Mislim dan, dan ili dva posle završetka našeg projekta. I moj statement u tom rado veoma, veoma kratak jasan. Znači vidio sam taj zid polu slušen samo cigle i malter. Zid je, zid je od prilike bio visok 3 metra, dugačak desetek. I malter ne sam imao kao u škole, odavno visom koristio te sveske na linije. Imamo sam cigle, cigle su mi napravile puteve po kojem bi pisu. Veoma je prosto, ponavljam, ponavljam kratko rečenicu Dobar Samomak od početka do kraja. Moj rad se sest te 3 slike na koji su projekta za njepravu ti načini kako dana so mladina obsteljno. Znači na jedno je čovek koji sedi za testaturom, na drugo i sedi u gaćima na poslovnoj stolici, ili je težko koja naći poslu. Sazavi se svaka može se tumači dvoj struko i na treću su samo noge od čoveka. I onda sam mi odpustila, načina sam pripire pored bjela, napisala sam nekoliko seciacija na stike kako može se pretumači i onda publika da piše svoje. To se tiče rada koji sam izlažio na izlažbi umjetičkog kombinata. Ona nije nastav u ovom prostoru. On se tiče, mogu nekog iskusta života u Grčkoj i Latijeni, počat sam poslnji godini dana tamo živa i tiče se problema emigranata, koji tamo predstavaju veliki broj stanovništva, veliku jednu zajednicu. Moje rad se sastoja od fotografija, 300 fotografija, veličine fotografije iz Pasoša. U svom radu sam u Photoshopu obradjival fotografije emigranata i svoju fotografiju iz vize i z Pasoša. Ja sam ih najime spojio. Dakle, imamo neke, da kažem, nove identite koji se stoje od moglika i razlištih likove emigranata fotografija koje sam nalazio. Zatim su te fotografije obradjivna da budu kao fotografije znači z Pasoša. Stajali su na stolu u galeriji i posetijaci su mogla da ih uzima. Dakle, da ih uzima za sebe i da ih zadržava kao neku verstu predmeta koji se dela. U prvišto mi upovoči problem koji se u konkretni instituciji dešava, a to je da je, kako se zove, na primer, ono imaju problem sa kafićem, koji je, bukvalo, njima za uzima deo tog prostvara, koji je veratno po nekoj političkoj lini neko dobio i pri tome oni ne mogu tog nekogu da izbacom, puštam muziku tipa do 2-3 noću. A zrge strane, kada u kutunom centru prave, na primer neki koncept, čest koncept, na primer, njima policija dođe tipa već u jedno sad, neko prijevi buku ili tako po polo neke paradoksane situacije. I ja sam naprevedo radit, da ja prosto je tu direktno spojio te dva sadreže. U smislu da, na primer, neki njihov tražio sam da mi daju disk muzike, koji puštaju u tom kafeu i taj sadrežej sam pustio, to je, naravno, nešto priču na obskornu, ne znam kako se to zove. I znaje to, ali ja sam to pustio u toj glavne hali, doma kulture i znači taj sadrežej sam bukvalno spojio, nekada kojeg zistiraju zajedno ne dotiču se nikako, ali u stvari sam prosto sam spojio i snimio reakciju građena. Moj raz sastoja od jednog velikog digitalnog printa, na kove sam ja bio obučen kao jedan od nekih TV magov, ako zna to ja što mislim, na unih, jedan od tih ljudi koji varaju narod na najbanalni način, prostom frevarom uzimaju narodu novac i dajim važnu nadu. I bio je veliki print, ispored koga je bila kutija za donaciju i moja je jedan mali obeležen prostor kao rekit. Kojiko se stoji u tom prostoru 5 minuta, onda slika delo je lekovito na leći raznovrste bolesti i uopšte delo je pozitivno, međutim, koliko nećete da čekate 5 minuta, vi možete dostavite simboličnu donaciju i onda vam je potrebno samo minut da stojite u tom prostoru. Mislim, klasično opravo. A slavi u tom, što je tekst već bio u nuta prostoru, tako da vrijednje koji svi potrošli čitajte tekst je već minut, tako da možete slobodno da odete. Ako ostavite novac. Ja sam prosto napravio jedan artefact. Znači, jednu fotodokumentaciju zgrade ministarstva unutrašnih poslova, na koji je ispražen sadržaj nato avijacije i preko koje je montirana platnena reklama za Erste Banku na koje piše, Kod nasta je uvek prvi. U tom sadkontekstu sa tim sloganom Kod nasta je uvek prvi, mislim da se prosto krije jedna vrsta i kolektivno nesvestnog i nesvestnog religijoznog. Što se tiče moja grada, on se bazirava na jednom fascinaciji koji sam ja dožio na času fizike u gimnazi smo pričali o jednom fizičeru, nemačkom šredingeru koji je izvršio eksperiment sa mačkom, to čuveni i mistveni eksperiment kada je u jedno zatvrenu kutiju usmestio mačku, zatim čekić i jednu boću sa cijanidom i onda je ala facistice zračnjima bombardovalo čekić, pri čemu dakle postoji 50-50 šansa da se ta jatom koji raspadne odnosno ako se ona raspadna će pogoditi čekić koji će onda zatim pasi na boću cijanida i ubiti mačku i cijel taj pojent čitavog eksperimenta je to da je mačka dok ne otvorimo kutiju isto vremeno žive i mrtva i da postoje dva univerzuma jedan koja je ona živa jedan koja je ona mrtva dakle isto vremeno i to mi je neko što gimnaziki dana neko premotavo sam po glavi i pokošao sam da uvežem sa tom pričom kulturnem scena ime organizala sam referendum na kom se su posjetujici mogli da se izjasnio potencijalno genialosti autora t.e. mene i nakon što se ubacivali u kutiju te glasačke listiće jednostavno u tom trenutku dok i kutije za pečoće da ja sam isto vremeno i genialan, i negenuelan i isto vremeno su sviti listići nevažeće odnosno nisu pravilo no popoje i tako da mi to bila asociacija na formiranje neki kulturne scena dakle gdje naposto jasni kriterim naposto jasno tržište i istice nekih okolnosti nekih fajda da kažem možda pretaška reč lobbya ili nečega se određeni umetnik stavlja u prvi plan u odnosu na neki druge bez dakle neki jasnih kriterima i to mi je bilo taj lajt motiv tog mogu raditi ja sam reagovala direktom na prostor i neku ideju koji je taj prostor po meni nosi sa sobom da sam napravila neku ambientalnu instalaciju koja je zapravo citirala neku scenografiju u nove godine ali ne na neki iluziu nisu i ni svečke načine već je bila potpuno misi kojao bilo očitu da je to neka veštačka jelka i neki lažis neku siropora u neki napis misi koja je zapravo nekako tako kao možda napravo i pogled trebao do puti na neku senu ideje ali svečka pitanja kao šta je sve pogrešno zbog čega prostori kao što je tako koj satom propadaju koj sato bihamo prevarali na isti načine pa se mu potrebilala tu novog godinu kao neki simbol nečegre u nove godine počuju neki kampanji ali duji donose neke odduke koje li kao će osvariti stvari tog tipa prosto da ješava se neka kao kolektivna katarza ne rezultuje nikakvim nekim konkretnim posignućem niti napretko pa sam ja rješava da tu neku senografiju izmistim u taj prosor koji već propo i koji već simbol mnogo toga što je propolo kao ovoj državi ili u sičim nekim državom sa sičom tom nekom transicijonom situacijom uprkos činjenici da postoji internet da je danas moguće i svoje radne sobe sagledati vidjeti mnogo toga što nije bilo moguće ranije ona opet nije u korivaciji sa jednom apatijom koja vlada u manjim mestima i mislim da je početni motiv ljudi koji su to radili bilo upravo to rezbijanja apatije i ja mislim da je to učinjeno na jedan dobar način na kraju krajeva vidjeni su i filmovi koje nije moguće vidjeti baš tolako čakni na internetu a z uve strane ta mlada publika koje se koje iz različitih profesionalnih grupa ako se opet poznaje nekim unutrešnim vezama samog grada je bilo brojna i ona je njima je bilo mogućeno da vide nešto što ine če možda ne bi vide iskreno odlazak obšte u biogradu dosťa sam i detitijeta tam izgubila svog svojog sopstanogu jer ja sam ipak odavde i meni iskreno nogo bitno da radiš tamo dakle si od atle da šaljoš dalje energiju mislim da sam ja valjevac i kao valjevac u biogradu da mnogo više gubim nego što dobijem način ako ostanim u valjevu i pokažem te energiju koje karakteristično za ovaj grad koje useljene u svakom od nas mislim da je to prava stvar od grudu sam izgubila sve inditijte i zbog togo sam se vratilo u valjevu jer mislim da je bitno da to što valjevo kao gradima da ima mija u sebi i da mnogo više dobijem na tome ako budem radila ovde pa onda tu energiju oslala negde da li ja tren da se vratim ili tren ma ovdje je dostanem u kojem trenutku tren da se vratim naravno nemam tamo šta da radim osim ako u valjevu ili hercegnovi nije bitno sada ako ne probijem neki sebi put jako uspijem ili ako bilo kod nas uspijem on može da radi gdje hoći ali trenutno mladi ljudi koji žele da se bave ovim što si malo prespomeno znači kako da izlažu neki svoj radu u galeri koja ne može da ima u bezbjedito znači moraju da probiju neki put u većem mjestu ovdje im se pružaju neke veće prilike i mogu da sprojedu to do konačnog cilja a povratak manje mjesto bio bi veoma poželjan u trenutku kada kada se stvori prilika za to kada se istrepi sve mogućnosti većeg mjesta ja bih naravno volo da mogu da se vratim i da normalno radim kao umetnik u svom gradu ja mislim naravno da volim svom gradu tu se nekako iprak najprejatnije osjećam ali evo mi pokušavam nešto da promenjamo ja svarno ne znam u rokot 5 godina ili 10 toj jako kratak rokata se nešto promenja mislim da i presega mora nešto ozbil da se promeni u celoj državi i ne samo u gradu ne može taj grad autonomno da se razvija da ostatak države ostane na istoj tački ja se nadam da ću moći da se vratim svoj grad i da radim kao umetnik da budem blizu svoj porodice ali ne mogu da kažem da ako mi se ne ukaže bolje prilika negde drugde