 Doncs jo venia d'aquesta generació, suposo que són bastants, que durant molts anys no hem votat, que als 18 anys, quan podíem votar, vam trobar una cosa així, una mica d'escafeïnada, que deia, no em puc creure gran cosa, i hòstia, que a mi, doncs això als 30 anys, vagés per primer cop una cosa que m'il·lusionava a nivell polític institucional també, quan em va fer trempar molt. Sortíem d'enganxar cartells per les nits, era gairebé com si ens la juguessin, i recordo estar penjant o enganxant cartells i la gent ens aplaudia. La gent pel carrer et felicitava, deia, vinga, vamos, vinga, sí, nosaltres podem, no sé què. Hi havia, a l'aire, alguna cosa màgica, sí, com... El dia 24 vaig estar fent de puderada el col·legi de Coral de la Mó Barri, i no em vaig entrar res, efectivament, més que per telegram i Twitter. Recordo mirar les piles, les piles que tenien les amostres, la carbalada, i que anàvem baixant, anàvem baixant. I a la nit sí que recordo una local que tenim a l'esquerra d'Aixample, i just quan vaig arribar s'estaven donant el resultat i havien guanyat. Això ja va, no m'ho creia. Recordo que hi havia una gran festa, que estaven sortint o parlant, i recordo una cosa molt màica, el Joaquim, em va venir a abraçar i em plorant, molt emocionant que em dius la primera vegada que he guanyat, i em posa pel de gallina, perquè és veritat, molta gent tenia aquesta sensació. Aquesta presidència proclama a de Colau com a col·leja electa de Barcelona. És com estan en un gran castell, no? És arcaic, una mica la sensació que estàs en un lloc que no es deixa món. És que l'espai et condiciona molt, i allà et sents una mica encorcetada. O sigui, és un espai tan immens que no és acollidó ni proper. A mi m'ha sortit a entrar en alguns espais, i sempre està a la Quota Femenina i a la Quota... d'edat més jove. Que et diguin, nena, al mig d'una reunió bonica, i arriba un moment que, si bé al principi, no m'agradava això de regidora, ara arribin, dic-ho, i prefereixo que em diguis regidora, que em diguis nena, o que em diguis noieta, o maca, o xata. Quan vam entrar ara al govern, d'aquest estrès, d'aquest moment tan estressant, que van ser les primeres setmanes, i de tanta sanificació pública, jo vaig començar a fer una veu molt greu, tan greu que em vaig quedar fònica. Perquè no, la baixava com molt per intentar dir, oh, bon dia, estem... perquè era com... era demostrar que tinc més edat, o que sóc més masculina. Et poses a un nivell que creus que t'escoltaran més, perquè segurament és amb el nivell en el que ells es mouen, amb el que tu no et sents còmode. Per mi és important d'on vinc, però sobretot també és important per què estic aquí, per fer què. A vegades has d'agafar focus, sortir, dir per què estic aquí. Què venia a fer jo aquí, no? I el que venies ve de aquelles reivindicacions, aquelles qüestions que tenia, com les puc entomar. I si aquesta institució o aquest espai m'ho fa possible. Bon dia, des de la sala del Plenari Carles V, de l'Ajuntament de Barcelona, se modem amb directe ara que som les 10, al punt del matí, els espectadors de BTV. En aquests dos anys s'ha fet un gir posant sobre la taula temes que no hi eren amb relat i amb mesures. Un tema de la contaminació no hi era, era un tema que absolutament desaparegut. El tema de regular el turisme, no? Obrim un debat de quin turisme volem, cap on anem, com impacten els veïns, la gentrificació, tots aquests debats no hi eren. Quan vam arribar aquí fa un any i mig, ningú reconeixia la realitat del turisme. Avui comencem a saber quina és la realitat la tenim i per tant la podem afrontar. Passem a la Comissió d'Ecologia, Organisme i Mobilitat. Té la paraula la tenen del que el dia ha genetçant. Ho hem repetit moltes vegades. La ciutat té un problema de contaminació evident i per tant això només ho podem resoldre si ens sentirem, si promocionem millor el transport públic. Una mica la nostra funció és com anar movent el timó, la direcció. També crec que és important que cada moviment es vagi consolidant. Per mi hi ha diversos elements per no caure en fer pura gestió. Una és que les bones polítiques públiques són aquelles que es fan pensant en com vos la ciutat d'aquí 15-20 anys i si vos penses en la ciutat d'aquí 15-20 anys i vols caminar cap allà deixes de gestionar per començar a transformar. Perquè a mi el que m'importa no és només el que fem quan hi som, sinó el que blindem i el que fem, perquè quan no hi siguem continuï sent allà. Si tots van dir en la ciutat que el posaríem, que hem de seguir fent els tràmits, però és el procediment. Jo crec que nosaltres teníem un compromís per fer tot el possible per acabar amb les forats negres dels drets humans. No podem permetre que hi hagi un una sola mort més en aquest centre internament d'estranyet, hi ha hagut tres. La roda pensa de durar com a màxim 30 minuts entre les dues intervencions. Dos informacions. Una, avui matí, avui matí, no, eh? Hem dictat el Pracinta, que ja s'ha enviat, i dos, expressar la voluntat de l'Ajuntament per portar-lo a fer els tribunals. Aprendre els tempos i els codis de la política institucional no ha sigut gens fàcil. Avui aquest matí hem ordenat el Pracinta del centre internament d'estrangers de Sona Franca. Hem donat un termini de dos mesos, perquè es pugui fer efectiu. Això sabeu quan es pot allargar, teniu previsions del que poden trigar a pronunciar-se. Contenció s'administratiu ordinari que pot trigar un any i un any i mig en dictar-se la primera setmana. I des que tu prems una decisió, fins que aquesta decisió es materialitza, la digestió interna de la pròpia maquinaria que ha de fer és molt llarga, no? Tu entres pensant que podries fer determinades coses, segueixes pensant que es podrà fer, però pensaves que les podries fer amb més rapidesa. Això des de fora de la institució no sempre s'entén. El moviment social és una espai d'interpel·lació que està en política institucional, ha de aconseguir trobar solucions. Hi ha d'assumir la complexitat, hi ha d'aconseguir resultats. I això significa que valgar contradiccions, assumir-les i que aquestes contradiccions no et paral·litgin, sortir del confort. I alguns van veure que en aquest moment l'eina que podia ser útil era presentar-se a les seleccions. Sense que això volgués dir que les resta d'eines deixaven de ser útils, al revés són no només útils, sinó absolutament necessàries. La política institucional té uns límits i els menys socials en tenen uns altres, però igual que no es pot banalitzar la importància del carrer, com s'ha fet en el passat, tampoc es pot banalitzar la importància de les urnes i de la capacitat de transformació que té la institució. És poc usual, és cert, és poc usual que un regidor faci tuits dient que hi ha desnonaments, però en la mesura en què hem creat un servei per aturar els desnonaments, que a vegades no existia, que a la ciutat veia, en els últims dos mesos, ha aturat, crec que, més de 200 desnonaments. I que tot així hi ha moments que per molts recursos que posis com a administració, la legislació és tan injusta que igualment hi ha gent que ha de marxar al carrer, doncs hem de fer servir totes les eines que tenim al nostre bàs. Què pensen a dir a ustedes amb els pisos turístics de la Barceloneta? Perquè això ja passa de castany oscurs. Estas personas no van a arquilar nunca los pisos a personas normales que puedan pagar un arquiler. Sobre actuaciones que se están haciendo para controlar los pisos vacíos, porque, por ejemplo, en mi comunidad se han vendido varios pisos a grupos inversores. ¿Cómo es que no ponen un poco de orden a esta gente que sí que se está enriqueciendo? Una de las cosas que m'he trobat moltes vegades en entrevistas és que ara com es veu des de l'altre costat? No, no és tema de l'altre costat. O sigui, és tema de defensa, també, en el general defensant el bé de la ciutat amb una foto molt més complexa, amb molta més responsabilitat. Jo crec que s'està treballant molt, per la sèrie dels apartaments turístics, no només amb les inspeccions, sinó també amb les multes que hem posat a plataformes com BNB de 600.000 euros o el treball que estem fent amb la generitat. Jo crec que estem fent tot el possible. Això no quita que, efectivament, tenim un problema grave d'apartaments turístics i legals en el districte. Per una banda, sents que tens poder de canviar les coses, però per l'altra, veus que aquest poder és limitat. Diuen que hi ha hagut molta insistència mediàtica de confrontar el govern de la ciutat amb els poders econòmics. El revés per mi ha sigut, i ho dic molt en sèrie, no ha sigut un aprenentatge i un descobriment impositiu el veure que hi ha molts actors econòmics, a més que la institució, l'Ajuntament, ha de col·laborar justament perquè són actors econòmics que saben que és necessari que la ciutat estigui sana i que la ciutat li vagi bé, i això vol dir que els seus veïns li vagi bé. En canvi, et trobes amb alguns actors econòmics que jo crec que són directament enemics de la ciutat. Continuem estirant el fil d'un tema d'ell en preocupant i, a més a més, també polèmic a la vegada. És el tema d'aquests llogaters de diversos edificis de Barcelona que denuncien pressions de les empreses immobiliàries per fer-los fora de casa. Quan arribem hi ha alguns tècnics que treballen amb temes d'habitatge i, a més, ens expliquen que hi ha algunes empreses que són unes empreses que tenen males pràctiques i que són empreses que són absolutament depredadores. En aquest edifici alguns han començat a rebre les cartes que els avisen que no el renovaran el contracte. Cap ha tingut l'opció ni de lloguer ni de compra. L'edifici l'ha comprat una empresa que es dedica a reformar i vendre pisos de l'estànding o lloguer turistes. És una mica l'imatge de que és el que pot arribar a emparar la llei si no canvia aviat i l'arrogància més absoluta d'aquests que no tenen cap tipus de mirament per la vida humana, directament. Ens esteu a la necessitat d'un canvi de legislació per protegir els llogaters. Jo crec que també la nostra funció i és allò que estem fent com a administració pública al costat dels veïns per garantir el seu dret a l'habitatge. Si no ha vingut 60 en 3 mesos, no ha vingut ningú. La gent que estava en venda que si no no s'havia d'informar. Jo sóc partidària d'explicar les dificultats en les que et trobes. I sóc partidària de fer-ho per una qüestió d'una estadat o quarencia, a mi mateixa. El que farem és la xarrada informativa sobre drets de llogaters perquè la gent es pugui defensar i evitar que dos de aquests fan fora a casa per quatre xavos. I hi ha moments en què el carrer va més ràpid del que tu pots anar. I això a vegades et deixa en una situació feble perquè m'encantaria estar reivindicant aquest tema i no hem d'estar buscant solucions que sé que no estic trobant. A vegades el compartir les debilitats tenim la sensació que ens fa febles. Ostres, gent, això no és tan senzill. I això, quan ho compartim, jo crec que no ens fa febles, sinó que ens fa més forts. És difícil aquest tema. Jo crec que amb la xarrada dels llogaters, drets del llogaters, podrem donar una miqueta d'empenta també des de l'institució a aquest assumpte. Però em preocupa molt que precisament el govern municipal, que més coses i més sensibilitat té per això, se li està desbordant perquè no té les prou eines. I la Generalitat, una competència que pot limitar per desbordar si vol. I això s'ha de senyalar, no sé, perquè no surt cada dos per tres a tot arreu. I es dona una paradoxa, que és que un dels governs més favorables als moviments, més partidaris als moviments, i a més escolten, ha d'assumir que el mateix temps segurament és un dels més criticats per això empare aquesta veu cadona. A l'activista, i ho vivim tots a propi a cap, doncs tenim els nostres moviments, els nostres companys, els nostres principis, i al mateix temps tenim les imitacions institucionals, i per tant entre la radicalitat propositiva i el pragmatisme executor com ens sentim, perquè a vegades ens té molt incòmodes. És com un xoc d'identitats. Hi ha un punt que et confrontes amb tu mateix, amb qui has sigut i qui ets ara. I jo crec que això fa que nosaltres ho visquem de forma molt diferent als polítics professionals, que suposo que ho viuen de una forma molt més compacta, molt més apassible, perquè no n'està a l'altra banda, a la majoria dels casos. Val, són la rendició de comptes. Ara fa dos anys que estem governant i aleshores una mica és explicar que és una obligació nostra, que és el d'edat nadient, com va el canvi, quins avançaments s'han fet, i quines dificultats també hem trobat. Els barris s'estructuren la massa principal d'activistes de Barcelona en comú. És a dir, que s'ha sigut una peça clau per les campanyes electorals, és una peça clau per fer els programes electorals de barri. Bàsicament perquè venim de... Els barris són el primer, el territori és el més important. La gent que vols és el més important. El primer és que li diguis que les coses tal com són. I sobretot, també les... compartir les complexitats. Sí que la gent, per cert, que fem les coses, jo crec, que es fan diferent i que hi ha un relat, o d'una manera, d'explicar-les diferent. Per mi és molt important, molt essencial, estar fent de consellera del barri que conec més, que és on vaig néixer, si no, potser seria diferent. La rendició de comptes per nosaltres era fonamental. Crec que és molt important poder tenir aquests espais per compartir amb vosaltres tot allò que estem fent, tot allò que creieu que hem de fer, i també com podem seguir avançant. Jo intentaré centrar-me una miqueta en el que doyem el programa específicament a Sant Antoni. Perquè en el dia a dia, per molt que nosaltres, com a consellera, estiguem molt en contacte amb la ciutadania, no expliques tot el teu programa. Jo crec que a vegades ens falta la visió de totes les petites coses que es fan, que segurament són moltes més que les grans. Llavors, és això, per part de la gent que dius tant tentacles o orelles al barri i pujar-les cap a Mònia exercir la teva força política en aquest sentit. Nosaltres vam apostar pel municipalisme justament, perquè era l'administració que era més propera a la ciutadania, i perquè com un aposso també que el canvi es podia donar a partir de la ciutat. Aquí s'ha parlat molt de feminitzar la política, d'encloure una mirada feminista, de despatriar-se la política, i hi ha un discurs que jo crec que l'Ajuntament de Barcelona i Ada Colau en particular han tingut molt a veure, i que ens parla de les formes de fer política. I aquí Barcelona en comú, quan ens reivindiquem de feministes, que parlem tant de fer polítiques feministes, i per tant, que no només existeixi una àrea fent polítiques contra les violències masclistes, per exemple, o polítiques molt determinades, serveis específics per dones, sinó que incorporem feminista a totes les àrees. Tota aquesta tensió a la proximitat i tota aquesta tensió a les demandes que ens van des dels districtes, doncs, ens val 23 vehicles, 23 vehicles adicionals, són per solucionar tot el que ha anat sortint durant el procés participatiu. Com farem? Perquè és que ja estan en marxa, anem revent qüestions que s'han d'animar, i ho dic per la col·lectivitat i les centres sanitàries ens arriben bastantes queixes d'aquest tema, de com connectem un cap amb un centre hospitalari, és una qüestió d'ahir. A mi m'han arribat moltes cosetes de dir que no entenc per què hem volgut la parada que ha deixat davant de l'hospital i ho posa. I la parada que estava davant d'allò, quan anem tothom hi em reposen un carrer més enllà. La mobilitat té gènere, sí, perquè les dones utilitzem més el transport públic, i anem més a peu. Per què? Perquè les dones encara ens encarreguem majoritàriament en aquest rol de cuidadores de les tasques reproductives, i això implica que anem al mercat, que anem al col·legi, que anem a la biblioteca i que ens movem d'una determinada manera. Perquè no estem mirant les parades amb cura, perquè la gent gran ens estan i el dia a dia també que tenen dificultats, que per ells dos carrer són molt, que poble secte, una pendent de tal, que balli bronte, i això no ho tenim. Incorporar aquesta mirada a sectorials com la mobilitat, recuperant els bussos de barri, fent una xarxa autobonal, que tinguin compte les parades de bus a prop dels equipaments sanitaris, per exemple, és incorporar-hi, és reivindicar-se com a govern feminista. Tu gestiones per millorar coses, per transformar i per la gent. Llavors, aquesta distància tan gran física entre la gent i tu, a vegades crec que està com fet expressament, també per dir, bueno, a ellem-nos, de les pressions exteriors, tinguem el cap fred i a partir d'aquí gestionem, quan hauria de ser el contrari. Vincolem-nos a l'espai exterior, rebem fítbacs continuament, i evidentment després veiem com ho anem gestionant. Perquè si no et podries passar tot el dia atrapat en aquell supercastell sense veure. Una de les coses que teníem claríssimes, quan ens vam presentar les eleccions, ens que ens presentàvem per obrir la institució, per fer-la molt més participativa, per fer-la molt més propera a la ciutadania. I per això una de les coses que teníem claríssimes és que no havíem de deixar de trepitjar carrer, que havíem d'estar als barris i que havíem d'estar parlant amb la gent, que és la que, finalment, és aquí en Dubai. La meva demanda és en nom de tota la gent gran, la tarjeta rosa per tots. Displau, el 66, que també el voleu treure, que és un autobús que deixa més o menys a prop de l'hospital clínic, de l'hospital segret cor, com de pujada, com de pujada. Home, repenseu-vos una mica. Els joves, com pots veure, ja no hi som en aquest barri. No hi podem viure, ni pels lloguers, ni pels preus dels comerços, ni per la proposta d'oci que se'ns deixa fer aquí. Quan un govern no es pot permetre el luxe de no ser empàtic, ha de ser empàtic entendre on està l'altre, posar-se la pell de l'altre. Tot això no està renyet amb l'eficiència o un bon govern, al contrari. Per mi un govern feminista és un govern que té una mirada diferent en el món governs a dia d'avui. Hi ha hagut un canvi que havia de baix i que ha permès que nosaltres emergíssim. Això a altres països d'Europa no s'està donant. Aquest buit l'estou ocupant a l'extrema dreta. Clar, jo el que diria és organitzar-te en els barris, organitzar-te en el lloc de treball, organitzar-te a la universitat, crear contra poder ciutadà i si aconsegueixes arribar a les institucions, he fet tot el possible per alimentar aquest contra poder perquè no baixin la guàrdia. Nosaltres no seríem capaços de fer absolutament cap canvi, cap, sinó que hi ha una ciutadania mobilitzada i que això és evident. Jo crec que és la gran lliçó que m'ha après del passat. Nosaltres volem estar en tensió, volem que els moviments ens segueixin interpel·lan i necessitem que ens acompanyin, perquè si no, els nostres canvis no es transformaran en canvis radicals de fons. Perquè al final fem política per transformar la realitat i això passa per tenir una bona diagnòsia de la realitat, però també per ser capaços d'imaginar-te una altra ciutat.