 La meva valoració de la comunitat UPF és molt bona perquè he pogut conèixer persones meravelloses, tant de la meva edat com d'altres cursos, com els professors i també dels seminaris, que potser és on hi havia més intimitat entre alumne i professor, més connexió, i una comunitat i comunicació molt bona. La tesi doctora és un camí llarg, no és lineal, però per sort en el meu cas ja va començar el màster, va seguir després en 4 anys, 3 anys i mig de doctorat, i per sort no és un camí que faci sol, sinó que abans del teu director jo he tingut la sort de poder-ho fer amb el grup de recerca en periodisme. La meva tesi doctoral es va dedicar a l'àmbit de la ètica i la responsabilitat en el periodisme esportiu, és un camp on hi ha per una banda llums i hombres, és un camp on hi ha una responsabilitat ètica i narend que els mitjans han de complir. Rebre aquest reconeixement et trobo que és una manera molt bonica de valorar tot l'esforç que hem fet tan acadèmic, com també el fet de començar aquesta nova etapa, en el seu moment començar l'etapa de la universitat i tota la trajectòria. Em veig, inclús, estudiant un nou grau, treballant també del que he estudiat, perquè hi ha moltes sortides professionals en cada grau i sobretot d'administració i direcció d'empreses, té moltes oportunitats laborals i tampoc ho hi tancar a portes. Per mi el premi extraordinari de doctorat representa la culminació d'aquest procés, que a mi tampoc és una culminació perquè la tesi doctoral és l'inici d'un camí, ja ho venim comprovant, és a dir, la tesi doctoral la llegeixes un dia i a partir d'aquí comença un camí de transferència i de coneixement, de com aplicar el que has descobert de la docència a la recerca i com seguir investigant. Dirigint-me a tots vosaltres, hi he volgut dir-vos que teniu dret a equivocar-vos, a renunciar a un camí tantes vegades com sigui necessari. Teniu dret a caure i a no acabar una cursa. Fins i tot teniu dret a quedar últims. Teniu dret a la vegància, al descans, a tancar el mòbil. Ha dit no a les exigències d'un capitalisme invisible. De la vida universitària em quedo també la part més dosi de celebrar i una vegada la fi dels examens, de celebrar-ho amb els companys, festes, també alguns actes que es feien paral·lelament, l'UNIRAN, també els caps de setmana, trobades, esportives.