 Vi har i Danmark haft rigtig mange forskellige statsministerer siden 1945. Vi er et af de lande i Europa, hvor man ofte ser statsministerskift i sær i den første del af perioden fra 1945 og frem til 1982 og 80. Men hvad er det for nogle statsminister vi har haft? Hvorfor har vi haft så forskellige statsministerer og hvad er det, der karakteriserer dem? Det er det, jeg vil tale om og dele det ind i fire forskellige punkter her, med hensyn til, hvad det er for typer statsminister, vi har haft. Og ikke mindst, hvad siger de forskellige type statsministerer om den tid, som de været ser repræsenteret? Hvorfor var det helt anderledes at være statsminister i Danmark i 1950'erne end det var i 1950'erne? Og hvorfor er det igen en anden type statsminister, som vælgerne vælgerer i 1950'erne og i 2000'erne? Jeg vil se på fire forskellige punkter med hensyn til, hvordan statsminister har udviklet sig og hvad det er, der ligger i statsminister-rollen. Og det er jo gået rigtig hurtigt med hensyn til, at rollen og indholdet har ændret sig siden 1945. Den første ting, jeg vil se på, hvor det virkelig har været en meget, meget hurtig udvikling, det er med hensyn til, hvilket uddannelsesniveau statsministerne har haft, hvilken uddannelsesmæssig baggrund de har haft. Og der var det jo sådan i starten af tiden efter Anden Verdenskrig i 1945, og så i perioden frem til 1960'erne. At der havde vi flere forskellige statsminister, men som hver især netop kom med vigt forskellige baggrund og som ikke havde nogle videregående uddannelse. Det var meget typisk for 40'erne og 50'erne, at vi havde nogle statsminister fra Sociale Lomkratiet, vi havde nogle statsminister fra Venstre, og de var henholdsvis arbejder og bønder. Der var ikke nogen, der var akademiker, vi havde knyttet Christensen fra 1945'erne til 1947'erne, som var gode ejer og som repræsenterede Venstre. Vi havde, da efter han sidde toft fra 1947'erne til 1950'erne og igen fra 1953'erne til 1955'erne, som var arbejder og ikke havde noget videre uddannelse. Vi havde Erik Eriksen i en imellem Hedtofst to perioder fra 1953'erne til 1953'erne, som også var Venstre-mand og gode ejer. Og så endelig havde vi Hose Hansen, som var typograf, som altså ikke havde nogle videregående uddannelse. Men der efter har det ændret sig. Fra 1960'erne frem har det været et næsten ufravideligt krav fra vælgerne åbenbart, at man ville have nogle folk i spidsen, for de danske politiske partier og også i spidsen for regeringen, som havde en videregående, lang videregående uddannelse. Og den eneste untalelse siden 1968, det er perioden fra 1968 til 1971, hvor man havde Hilmar Brownskov, som var handelsuddannelse, og så de periode, hvor vi havde Anker Jørgensen i 80'erne fra 1982'erne til 1983'erne og igen fra 1985'erne til 1982'. Anker Jørgensen var den sidste statsminister, vi har haft, som ikke var akademikere den Hedtid sidste i regnen. Så der skete et markant skift, det er ikke så overraskende, det er noget som selvfølgelig er samfundsudviklingen, at folk generelt har fået mere og mere uddannelse, men det er meget symptomatisk, at det netop slog igennem i 60'erne, at der fik man nogle akademikere til at sidde på posten som statsminister for første gang, for det var netop i 60'erne, at man også fik uddannelses boomet i Danmark flere og flere, de ikke i gymnasiet, flere og flere læste mellemlange uddannelse på seniorer eller videregående uddannelser på universiteterne, der kom generelt meget, meget mere uddannelse i samfundet, og det afspeilede sig så også i, hvad for nogle typer danskerne valgte til statsministeren eller indirekte valgte til statsminister via folketingsvalgene, og den måde de fordeles stemmerne på partierne. Den første rigtige akademikere, vi havde som statsminister tilbage i 60'erne, det var Viggo Kampmann, som sad fra 1962, og endnu mere, berommet er Jens Ottokrav, som ligeledes var akademikere, som ligeledes var kantpolit eller økonom, eller hvordan man nu er vidtegnende, som sad fra 62' til 68'er igen fra 51' til 92'. Og så har vi så haft efter 1982 Paul Slyder, som var jurist, og vi har haft Paul Nio Brasmussen, som var socialdemokrat, statsminister fra 53' til 2001, som også var kantpolit, altså ekspert i økonomien, og tilsvarende Kant O'Conn, Andersfor Brasmussen, siden 2001, og vores nuværende statsminister, Lars Løge Brasmussen, er jurist. Så det er en markant skift, der er sket en anden ting, som måske er ikke lige så overraskende, som man ikke lige så tit har talet om, det er, at der faktisk er sket et skift med hensyn til, hvor meget erfaring dem, der er blevet statsminister, har haft. Og der er billedet ikke helt klart og indsyd, men der er dog en tendens, som måske lidt overraskende, godt modsatte, vej af, hvad man umiddelbart skulle forestille sig. Det ser nemlig ud til, at der er blevet en tendens til, at flere af flere af dem, der kommer til at stå allerøverst i toppen af Danmark i den politiske del af Danmark, altså i spidsen for partierne og i spidsen for regeringen, at de her folk, de ikke har nær så meget erfaring politisk, som de har haft tidligere. Det kan godt være, at de har erfaring fra andre dele af tilværelsen, det har de forhåbentligt, men de har ikke lige så meget erfaring politisk, som de havde tidligere. Og det er jo faktisk en lidt interessant tendens og overraskende måske, hvis man ikke lige har gået ind i og studeret det nærmere. Men der kan man faktisk finde en systematik. Hvis vi tager igen den første statsminister efter anden verdenskrig, nu ser vi bort fra samlingsregeringen i 1945, men den første rigtige statsminister efter det tidspunkt Knud Christensen, som jeg navnede for, som var statsminister fra Venstre fra 1945 til 1947, han havde siddet i Folketinget næsten Uroprut, med en lille kort afbrudelse omkring 1930, men næsten Uroprut siden 1920, siden valget i 1920, havde altså 25 års erfaring som dansk politiker, eller 25 års erfaring som dansk politiker. Han havde ministeraffaring, han havde været indritsminister tidligere, inden han blev statsminister, og han havde været partiformand i nogle år, inden han blev statsminister. Hvis vi så tager den næste, han siddet ofte, som var Socialdemokratisk statsminister, som sagt, fra 1947 til 1950, igen 1953 til 1955, så havde han også et lang parlamentarisk affaring, og lang erfaring som minister i tidligere regeringer, og i det hele taget havde været med i politik i rigtig mange år. Tilsvarende Erik Eriksen, som også havde ministeraffaring, fra han havde været landbrugsminister i tidligere regeringer, da han blev statsminister fra 1953 til 1963. Og så kommer vi så op til de to, der har allermest erfaring, nemlig H.C. Hansen, fra 1955 til 1960, og Viggo Kampmann fra 1962, og de havde simpelthen erfaring som underridsminister og finansminister, og havde været altså næsten allerede øverst op i det politiske system, inden de så blev statsminister. Og grunden til, at de to, der havde allermest erfaring, der de kom til, det er den naturlige, at de kom til, fordi den fedende statsminister døde, og der var de så forvejen højt opplaceret i regeringen, så de havde ikke erfaring som partiformand, men H.C. Hansen, da han sidde så af døde i 1955, i forbindelse med et hjertestop, da han var til nordisk råd i Session i Stockholm, og så dengang H.C. Hansen døde af kraft i 1960, der kom Viggo Kampmann til. Så derfor var det meget naturligt, at de to, fra 1955 til 1962, H.C. Hansen fra 1965, og Kampmann fra 1962, de havde den her store erfaring med i bagagelsen, som udnødsminister og finansminister, da de kom til markten. Men siden det er tidspunkt, jeg vil ikke sige, at det går ned af bagge, det er så drastisk, men siden det er tidspunkt, det har der lavet en stigende tendens til, at nogen af statsministererne, vi har haft, ikke har haft så meget politisk erfaring, da de kom med til markten, som det var tilfældig tidligere. Alligevel har de klaret det rigtig godt og sidde det rigtig mange år, men det er der måske en tredje forklaring på, som jeg så kommer tilbage til om et øjeblik. Men hvis vi så ser på, for eksempel, Anker Jørgensen, som tog over efter Jens Hortokrav, som også var en af dem, der havde politisk erfaring inden han tog over, men der Anker Jørgensen tog over i 1992, efter et krav havde vundet folkafstemningen om EF, medlemskab og gik af dagen efter og overlåd roret til Anker Jørgensen. Men på dit tidspunkt, der fik vi så en statsminister, som aldrig havde været minister før. Han havde ikke været mini-minister før, da han blev statsminister i 1992. Han havde kun været i Folketinget siden 1964 og havde i det hele tag ikke været højtklasset i partiet. Der var også mange, der blev overrasket over, at Anker Jørgensen skulle være den nye statsminister. På dit tidspunkt, ikke mindst ham, der har betraktet sig som nummer to i Socialdemokratiet, ham, der havde Pierre Hagerub, som havde haft underhusministerposten at skylde i fremtidende poster i Socialdemokratiet. Han blev meget overrasket, da krav indhentligt og indrådigt udparlede Anker Jørgensen til sin efterfølger. Der går sådan en anecdote om, at Pierre Hagerub blev meget forbavset, da Anker Jørgensen pludselig gik af. Pierre Hagerub anede ikke, at Anker Jørgensen havde tænkt sig at gå af efter IF-afstemningen. Og så, da det gik op for ham og Anker Jørgensen undskylde Jens Autokrav, holdte et møde med alle de ledende Socialdemkrater, efter, at han havde besluttet, at nu skulle Anker Jørgensen tage over, så sagde Pierre Hagerub til Jens Autokrav. Den beslutning kunne han nok godt ha' diskuteret men de mest forstande I er os, så sagde Jens Autokrav. Det har jeg også gjort, Pierre. Og det viser jo noget om, også hvad type statsminister Krav var. Og det er det tredje punkt, jeg vil komme ind på her. Det er noget med, hvad type mennesker er det, vi har i spidsen. Fordi Krav, han var jo kendt for at være en superdygtig politiker. Han var helt vildt god til det økonomiske. Og han var knallgod til taktik og til hele det politiske spil. Han blev også ministerin meget, meget ung alder. Da han var 33 år, han fødte den indenhedsfjordnede at blive ung alder. Og han var en politiker-type, som netop passede utroligt godt til 60'erne, begyndelsen af 60'erne, midten af 60'erne. Og så måske passede meget godt til at gå af, da vi nåede ind i 90'erne. Fordi det, der kræfter Krav, det var, han var superdygtig på alle de her områder, med økonomik og politik, og det taktisk spil os videre. Men som I kan høre for den udtale, så var han måske ikke det mest menneskelig person, man kunne komme ud for. Og han var ikke den, der havde mest TV-tekke. Der var mange, der syntes, at han optrotte afgænt, når han var på TV. Mange af mændelige vælger der. Så den trotte skridt tilbage, og undtras over, hvad det var, samtidig han sagde til journalisterne og så videre. Så det var en type, som passede godt, til inden TV blev det helt store medie for formidling af politik. Og det var netop lidt at være 30'erne, at der skete den forandring. Der blev TV-mediet helt afgørende. Det var i løbet af 60'erne, at folk for alvor begyndte at få TV-apparater. Selvfølgelig kom de frem i starten af 50'erne, og nogen kunne købe dem, men det var ikke ret mange, der havde TV-apparater i 50'erne. Det var i løbet af 60'erne, at det for alvor eksploderede hvor mange danskere, der havde TV-apparater. Og hvor man så sad og så politikerne hjemme fra stuen, og hvor man så fikk dem direkte serveret ude i fjernsynet. Og det er meget typisk, at det var netop på det her tidspunkt, at den nye politikertype slog igennem. Og det viser sig i 1968, det ville få Hilmar Baunskov fra de retikale, til at blive statsminister. Han er jo den statsminister, der er kendt for at være ham, der havde TV-tægget, og som var god til at tale direkte til seerne. Der var også andre politikere, der var god til det, og udnødde TV-optimalt. Men hvis han nu holder os til statsministererne, så var Hilmar Baunskov et helt klart eksempel på én, som ikke ville være slet igennem i 1940'erne, men som netop gjorde det i 1968, fordi han var så utroligt sympatisk på TV, der var mange, der godt kunne lide ham som person. Måske havde han ikke altid 100% styr på nationalekonomin, som krav havde, men krav virkede så umenskelig og organt på mange mennesker, at der var mange, der foretagte Baunskov. Nu er der selvfølgelig en masse grunde til, at Baunskov lige kom til, og at krav gik af. Det var ikke fordi, der var direkte folkafstændninger, man ville have den en eller den anden, men det er lige vel meget typisk, at den, det lykkedes for, og kom helt til tops i 1968, det var en anden type, end den, som det lykkedes for, og kom helt til tops i 1962. Så der er altså tre punkter her, jeg har været inde på, der er det med politisk erfaring, og der er det med, hvilken baggrund man har uddannelsesmæssigt, og så er det med, i hvilken grad det er en person, der har TV et teke. Og så det fjære punkt, som jeg vil gøre noget af her til sidst, der er selvfølgelig også andre, væsentlige punkter, men det fjære punkt, som jeg har valgt, som et af de væsentliste, det er, at der er også forskel på, hvor meget man skal have taktiske evner, i forhold til forskellige andre partier, for at være statsminister. Og der sker det, markant skift i dansk politik, omkring 1990. Jeg vil høre en gang, omkring, jeg kan sige, præcis i 1993, i december 1993, at der bliver folketinget med et trulleslag lavet om, et parlement, med fem partier, og til et parlement, der generelt, fra det tidspunkt, og fremover, har mange flere partier, inden 9, 10, 11 partier, en meget stor del af tiden. Og det er selvfølgelig, fordi vi får jordskradsvalget i december 1993, hvor vi inden det tidspunkt, kun havde de fire gamle partier, Socialdemokratiet, de radikale, venstre og de konservative, og så SF, der var kommet til i 1959. Og så efter december 1993, det har vi pludselig en masse partier, tre helt nye fremskradspartiet, som aldrig har været repræsenteret før, men som kom ind med 28 mandater, centrumdemokraterne, som har H. Jacobsen i spidsen, pludselig fik 14 mandater, og Christelie Folkepartiet, som fik 7. Og der til, så kom radsforbundet, og kommunisterne også ind igen, selvom de havde været inden tidligere. Så det var meget typisk, at da vi nåede frem til 90'erne, 40' og 90'erne, så begyndte der at blive stille andre kræver, til en statsminister, med hensyn til, hvor godt man var forberedt på, at manurerere mellem partierne skal manøre, fordi nu skal man pludselig have en hel masse til at gå op, med en masse forskellige små partier, meterpartier, højere og venstre partier, midt imellem hinanden, hvor man hele tiden skulle spille det her, taktisk spille, men hensyn til lige at få knyttet et enkelt meterparti, mere til sig, så man kunne få flertal, og så videre, for at man kunne danne regering. Det er meget meget typisk. Og her har vi så de her perioder i dansk politik, hvor der er hyppet af valg. I 90'erne var der valg, næsten hver andet år, eller stort set altid, hver andet år, i 3.95, 7.95, 9.95, og så videre, og i 1.95, for den, så skulle det også, faktisk være andet år i 90'erne. I 80'erne var det også ret hyppet, vi havde valg, og samtidig var der rigtig mange partier, som råd ind og ud af regeringerne. Og det er sådan set fortsat, det system siden, ikke så meget, at vi har mange valg, det er lidt holdt op, men det her med, at man får skiftende regeringer, det har været noget, der har dominerede meget, siden 1993. Anker Jørgensen, dannet regering med socialdemokraterne primært, men samarbejdet med en masse andre partier, fordi han havde kun socialdemokratiske mindretalsregeringer, til rådighed. Og så havde han venstre med en kort periode, fra 88' til 99' i regeringen. Men fra slutter og frem, fra, vi får slutterregeringen, den første, i 1982' og frem, der har vi, 1994'erne i den grad karakter, sidde ved, at vi har skiftende regeringer. Våre partierne ryger ud af regeringen, hvor Paul Slutter, han startede med en firekløge regering, af venstre og de konservative, CED og Chrisley Folkeparti, Centrumdemokraterne og Chrisley Folkeparti, i dag, Kristendemokraterne. Og senere, så omdannede han regeringen mange gange, lavet mange ministerokader, man tog også nye partier ind og smadret nogen ude af regeringen, i 1988. Der, bare slutter i den situation, at han er forskellige grunde, havde brug for at få de radikale med i regeringen, men så tog han dem med, og så droppede han Centrumdemokraterne og Chrisley Folkeparti. Tilsvarerne i 90' gik de radikale ud af regeringen, og så havde vi konvenstret de konservative tilbage. Så vi har de her skiftende konstellationer på en helt anden måde, man havde tidligere, fordi billedet er blevet mere bruget, fordi folk i starten af 90' begyndte at stemme på en hel masse nye partier, også fordi folk ikke så høj, grad som tidligere, længere var knyttet til en bestemt sociale klasse eller grubelig samfundet og helt per automatik, altid stemt på det samme parti. Så der blev det virkelig et krav til en statsminister fra det tidspunkt, som skulle være god til det taktiske spil. Og der har vi jo så set med de statsminister, vi har haft tidligere tidspunkt, at det har de jo netop også været. De har jo netop kunne sæde i rigtig lang tid, som jeg var inde på før. Og det er faktisk noget af det, der er karakteristisk ved perioden efter 95' og de statsministerer, som har sædet i længst tid, det er nogle af de seneste, vi har haft. Det er Slyder, som sade fra 2.000 til 3.500, som er den længste sædende overhovedet, siden anden verdenskrig. Det er Paul Nyrup, som sade fra 1993-2001, som også er en af de længste sædende i nye tid og tilsvarning med Anders Forrasmussen fra 2001-2009, som også sade i lang tid, som ganske hvis det ikke tog forskellige partier ude inde i regeringen hele tiden, men som også viste sig at være eminent til det taktiske spil på Christiansborg, på forskellige andre måder. Nyrup, han gjorde det samme som Slyder, han dannede regeringerne om, havde kredsle folkpartiet i centrumdemokraterne, de retikale med på skift og kunne på den måde blive sædende rigtig, rigtig lang tid. Så det er altså en fjær meget, meget vigtig ting, som har fået større, større betydning. Det er, at man skal have de her taktiske evner for at kunne være i toppen af dansk politik. Så for at sumere op på det, så er der altså sket en markant ændring i det, som en statsminister skal kunne. Det er til synladerne ikke længere noget krav, at man har stor politisk erfaring og kender til partiernes politiske historie, har været med i mange år. Der er enkelte undtagelse fra det, Anders Forasmussen har været medlem af Folketinget fra 1988, og indtil han blev minister. Men Nyrup havde aldrig været minister før, da han blev statsminister i 1993, og han havde været formand for Socialdemokratiet i mindre end et år. Paul Slyder havde heller ikke været statsminister, eller havde heller ikke været minister, amendelig minister, inden han blev statsminister i 1982. Han havde derovre været længere tid i spidsen for de konservative, og havde været medlem af Folketinget i længere tid. Og der har ændret sig siden 40'erne, 50'erne og 60'erne. Man behøver ikke længere have politisk erfaring, og have kæmpet sig op igennem et parti igennem mange år, for at kunne blive siddende i lang tid som statsminister. Til gengæld skal man have helt andre taktiske evner, end man skulle tidligere, og måske være mindst lige så dygtig taktisk, som man er politisk, for at kunne blive siddende i mange år. Og den tredje ting, er jo så, der har ændret sig, at vi har fået den her ændring med hensyn til uddannelsenivået, at vi altså har nu en tradition for i måske siddende tidligere, at de fleste statsministerer, de er uddannet, at de er veluddannet, at de har en længerevarende uddannelse, og helst, at de skal være uddannet som økonomer. Så der er en hel række ting, som har ændret sig. Det er et træ af de vigtigste, og så er der også en 40' og en 50' ordentielle, og så videre, som jeg har været lidt inde på. Men der er forskellige ting, der spiller en rolle, men man kan sige, at de her træ, det er nok de træ, som er de allervigtigste, som jeg understreger, som de allervigtigste, som dem, som har ændret sig mest markant, og som den fjære, af dem, der har været mest markant ændret, så har vi jo altså lidt af med medietekket, at det er super, supervigtigt for en statsminister. Personen spiller en enormt stor rolle, og det er måske noget af det, som vil få allermest betydning fremover også.