 János Vitéz. Elsőfejezett. Ez egy LibriVox félvétel. Minden LibriVox félvétel közkincs. További információért vagy önkéntese részvételért látogasanál a LibriVox.org címre. Felolvassa Milinger Diana. János Vitéz. Irt a Petőfi Sándor. Elsőfejezett. Tüzesen sütle a nyári napsugára az égte tejéről a Juház bojtára. Fölösleges dolog sütnia oly nagyon, a Juháznak úgy is nagy melege vagyon. Szerrelem tüzeég fiatal szívében, úgy legelteti a nyájt a falu végén. Falu végén nyája még szertelegelész, ő adik csubáján a fűben heverész. Tenger virág nyílik tarkán körülötte, de a virágra szemét nem vetette. Egy külhajtásnyira folytől lápatak, bámuló szemei oda tapattanak. De nem ám a patak csílámló habjára, hanem a patakban egy szőke kisjányra. Szőke kisjánynak kacsu termetére, szép hosszú hajára gömböjük ebblére. Kis lány szoknyája térdik föl van hajtva, mivel, hogy ruhákat mos a friss patakba. Kilátszik a vízből két szép térdeskéje, kukarica jancsi gyönyörűségére. Mert a pázsit felöt heverésző Juház kukarica jancsi, ki is lehetne más? Kipedig a vízben a ruhát tisztelzda, iluska az, jancsi szívének gyönytháza. Szívemnek gyönytháza lelkem iluskája, kukarica jancsi így szólott hozzája. Pillancsi, de hiszen ezen a világon, csak te vagy én nekem minden mulatságon. Veszdrám sugarát kökén szemeidnek, gyereki a vízből, hadd ölejelek meg. Gyereki a partra csak egy pillanatra, rácsókolom lelkem piros rajakatra. Tudod jancsi szívem örömest kimennék, ha mosással oly igen nem sietnék? Sietek, mert máské felem rossz szúlbálnak, most oha gyermeke vagyok én anyámnak. Ezeket mondott a szőke szép iluska, és a ruhákat egyre nagy serényem mosta. De a Juház bolytá fölkei súbájáról, közelebb megy hozzá, s csalogatva így szól. Gyereki galambom, gyereki gerlicém, a csókot ölelés mindjárt el végzemén. Aztán a mostohát sincs itt a közelben, ne halt, hogy szeretőt halára pedgyen. Kicsalta a lányt édes beszédével, átfogta derekát mind a két kezével, megcsókolt a száját nem egyszersem százszor, ki mindeneket tud, azt tudja csak hányszor. Vége az első fejezetnek. Második fejezet. Az idő a közben haladott sietve, a patakhapjaim piroslott az este. Dúld fult iluskának gonosz mostohája, hol marad, hol lehet oly sok áll leánya. A rossz vém mostoha egyképp gondolkodott, követék ezek a szóka gondolatot, s nem mondhatné, hogy jó kedve lejtettek-i. Megnézem, mit csinál, ha enyél jaj neki? Jaj neked iluska szegény árvak is jány, hátad mögött van már a dühös boszorkány, nagy szája megnélik, tüdeje kitágul, és imódon riasz fölszerelem álmából. Becstelen teremtés gyalázatos pára, ilyet merszet enni világnak csúfiára, lopod a napot és istentelen kedel, nézzel meg az ember, hogy tűstént vigyen el. Hanem most már elég hajaekend, anyjuk, fogje be a száját, vagy majd betapasztjuk, úgy merjekend ilust egy szóval bántani, hogy kihullanak még meglévő fogai. Reszkető kedvese védelmezésére eképfakat ki a nyájbátor őrzője. Azután haragos szemmel fenyegetve az elmondottak, az ez a vakattette. Hanem akarja, hogy felgyújcsom a házát, meg ne illese kendezt a szegé nyárvát, úgy is töri magát dolgozik eleget, és mégsem kap száraz kenyérni legyebet. Most erre egy iluskám, megvan még a nyárvet, hogy álpanaszolt ha rossz szúlválnék veled, és Kent ne akadjon fönnazon, mit más csinál, hisz Kent sem volt jobb a deák névásznánál. Hukorica Jancsi fölkapta súbáját, sebes léptekkel ment keresni nyáját, nagy megszeppenése most vette csak észre, hogy imittam ott van egy kettő belőlle. Vége a második fejezetnek. Harmadik fejezet. A nap, akkor már a földet érintette, mikor Jancsi anyájt félig összesette. Nem tudja, hol lehet annak másik fele, tolvaje vagy farkas, ami elment vele. Akárhova lett az, csak hogy már oda van, búsulás keresés, minden haszontalan. Most hát mihez fogjon, neki számba magát, haza felé hajtja a megmaradt falkát. Majd lesz neked Jancsi, na hiszen lesz neked, szomorulank hullagva gondolta ezeket. Gazduramnak úgy is rossz a csillagzatja, hát még, de legyen meg isten akaratja. Ez gondolta, többet nem is gondolhatott, mert ekkor a nyájjal elértel kaput. Kapu előtt állt az indulatos gazda, szokás szerint a nyájt olvasni akarta. Sose olvassa bizaszt kelmet gazduram, mit a gadás benne, igen nagy híjavan. Szánom bánom, de már nem tehetek róla. Kukarica Jancsi ezt a vakat szolta. Gazdája meg ezt a feleletet adta, s mekkapt a bajszelt, és egyet pödrött rajta. Ne bolondoz Jancsi, a tréfát nem értem, amíg jól van dolgod, föl negerj ezt mérgem. Kisült, hogy korán sem tréfasság a beszéd, Jancsi gazdajának majd elvette eszét. Jancsi gazdaj a bőg, mint aki megbőszült. Vásvillát, vásvillát, hadcúrjam keresztül. Jaj, a zsivány, jaj, az akasztani való, hogy ássz aki mind a két szemét a holló. Ezért tartottalak, ezért etettelek. Sohase került ki a hóhér kötelet. Elpusztói előllem, többé ne lássalak. Jancsi gazdajából idöltek a szavak. Fölkapott hirtelen egy petrencés rudat, a petrencés ruddal Jancsi után szalatt. Hukorica Jancsi elfutott előle, de korán sem azért, mint hatalán félne. Markos gyerek volt ő, húsz legényen kitett, noha nem érte meg még húsz sorat elett. Csak azért futott, mert világosan látta, hogy méltána haragszik olyan nagyon gazdája. S ha ütlegre kerül a sor, azt verje, ki féligapja volt, s kiőd fölnevelte. Fudott, míg az úzból gazdája kifagyott, az után ballagott, megállt, meg ballagott, jobbra is, barra is, s mindenvel mit akar. Nem tudta, mert nagy volt fejében az avar. Vége a harmadik fejezetnek. Negyedik fejezet. Mikor rapatak vizetű körélet, melybe ezer csillag ragyogása nézett, Jancsi iluskájék kertje alatt vala. Magan sem tudta, hogy mi képjütott oda. Megállt, elővette kedves furujáját, kezte rajta folyni legbúsabb nótáját, a harmad, melyekor elleped fűt bokrot, tán a szánakozó csillagok könnyevolt. Iluská már alatt, a pítvar eleje volt nyári dejében rendes fekvőhelye. Fekvőhelyéről a jó nismert nótára fölkelt, lesjetett Jancsi látására. Jancsi nakenk látása nem esetked vére, mert megijettől le, és iszót csatnyál vére. Jancsi lelkem, millelt? Mért vagy oly halovány, mint az elfogyóholt bús összi éjszakán? Hely iluskám, hogy ne volnékén halovány, mikor szép porcállat utolszor látomtán? Jancsi kám látásod úgy is megrémitett, hagyd el az istenért az ilyen beszédet. Utolszor látlak, én szívem szép tavassa, utolszor szalt innen furuján panassa. Utolszor ölelek, utolszor csókollak, örökre elmegyek, örökre itt hagylak. Most a boldog talán mindent elbeszéle, ráborult zokogó kedvese keblére. Ráborult, ölelt-e, de képel elfordult. Nelássa a leány, hogy könnyek kicsordult. Most hát szép iluskám, most hát édes rózsám, az isten ágyom meg, gondolj néha reám. Ha látszára szkórót szélvésztől kergetve, bújdosó szeretőd gyuson majd eszedbe. Most hát jancsi lákám, erre egy ha menned kell, a jóisten legyen minden lépéseddel. Ha látsz tört virágot út közeprevetve, hervadó szeretőd gyuson majd eszedbe. Elváltak egymástól, mint ágtola levél, mint kettejök szívezlet puszt a hidegtél. Könnyeyit iluska hullatt a nagy számmal, jancsi letörölt-e ingebő újjával. Indult, nem nézte egy szemmelsem hol az út, neki úgy is mindegy volt akár hovajút. Pügyöréztek pásztor gyermekek mellette, kolompolt a guja. Ő észre sem vette. A falu messzire volt már háta meget, nem látta lobogni a pásztor tüzeket. Mikor utoljára megállt, s visszanézett, a toranybámult rámint sötét kísértett. Helyekor mellette lett volna valaki, hallotta volna őt nagyot sôhajtani. A levegőeged daruk hasították, magassan rapültek, azok sem hallották. Ballagott, ballagott a halkész akában, csak nehéz súbálya súhogot nyakában. Ő ugyan súbályát gondolta nehéznek, pedig a szíve volt, hogy nehéz szegénynek. Vége a 4. fejezetnek János vitéz 5. fejezet Ez a LibriVox felvétel közkincs. Felolvassa My Linger Diana János vitéz, érta Petőfisándor 5. fejezet Mikor a nap fölkelt, s a holdot elkült-e, a pusztamint enger fekütt körülöt-te. A nap fölkeltétől a nap enyész tég egyenes rólnoság nyújtózkodott végig. Nem volt virág, nem volt fa, nem volt bokorot. A 3. apró-gyérfüveken csillagott. Oldalvással napnak első sugarára, Fölpiroslott egy tó, környékezte káka. A tónak szélénél a káka közepet, Egy hosszúnyakú gém eledelt keresett. És a tó közepén gyors halász madarak, Hosszú szárnyai-kal le, s fölszállongtanak. Jáncsi csak ballagott sötét árnyékával, S elméjének sötét gondolkozásával. Az egész pusztában széljelsítött a nap, De az ő szívében éjjek éje maradt. Mikor a nap elért az égte te ére, Eszébe jutott, hogy falatozni kéne. Tennap ilyen tájban evetutoljára, Meg alig is bírta már lankadó lába. Letelepült elővettet a risznyáját, Megette maradék kevés szalonnáját, Nézte őt a kékég, a fényes nap, Alá bragyogó szemével a tündérdéli báb. A kis ebédnek ióizűen esett, Megszomjezat rá a tóhoz közeledett. Kalapjának bele már tákarimáját, Eképen hitette égő szomjuságát. A tónakpartjáról nem távozott messze, Az állom szemének pilláját ellepte. Vakon doktorás rabocsátott a fejét, Hogy visszanyerhesse elfogyott erejét. Az állom őt oda vittá honnan jött, Iluskája pihent hűkariai között, Mikor a kis lány csókolni akarta, Hatalmas megydörkés álmát elzavarta. Szétnézett a puszt a hosszában széltében, Nagy égi háború volt keletkezőben. Olyhámar támadott az égi háború, Méha marjancsinak sorsa lett szomorú. A világ sötédbe öltözködött vala, Szörnyen zengett az ég, holt az isten nyila. Végtére megnilt a felhög csatornája, És a tóvizes sűrű buborékot hánya. Jóhosszú bottyára jancsi támaszkodott, Lekonyította a karimás kalapot. Nagy szőrü súbáját meg kifordította, Úgy tekintett bele a vatszívetarba. De a viharami hamar keletkezett, Olyhámar is hagyta el megint az eget, Megindult a felhő könnyű szélnek szárnyán, Rajogott kelleten a tarka szivárvány. Súbájáról jancsi lerázta a vizet, Miután lerázta újra útnak eret. Mikor a nap lesz állt pihenni ágyába, Kukarica jancsít még vitte két lába. Vitte öt két lába erdő közepébe, Sűrű zöld erdőnek sötét közepébe. Ott öt köszöntött a hollókárogása, Mely éppen egy eset vadnak szemétásta. Sem erdő, sem holló, őt nem háborgatván, Kukarica jancsi ment a maga útján. Erdő közepében sötétös fényére, Lekült-e világát a holt sárga fénye. Vége az ötodik fejezetnek. Hatodik fejezet. Az időjárása éjfél lehetet már, Mikor szemébe tűnt egy pislogósugár. Amint közelebbért látta, Az a fény ablakból világít az erdőleg mélyén. Jancsi ellátványra eképokos kodék, Ez a világ alig ha csárdában nemég. Vizonyára úgy lesz, hál a jó is tennek, Bemedjek az ére, benne megpihenek. Csaladkozott Jancsi, mert az nem volt csárda, Ha nem volt 10 két zsiványnak tanjája. Nem állott üresen a ház, A zsiványok mind a 10 ketten oda ben valának. Ésszaka a zsiványok, csákányok, pisztolyok, Ha jól megfontoljuk, ez nem tréfadolok. De azért Jancsimnak helyén át a szive, Azért is közéik nagy bátran belépe. Adjon az úristen szerencsés jó estét, Mondott nekik Jancsi ilyen megköszöntést. Erre a zsiványok fegyverhez kapának, Jancsinak rohannak, szolta kapitányok. Szerencsétlenségnek embere ki vagy te, Hogy lábadat merett ennie küsöbre. Vannak egy szüleid, van a feleséged, Akármit van, nem fog többé látni téged. Jancsinak semmi szíve nem verd sebe sebbben a szókra, Sem nem lett haloványabb színben. A zsivány kapitány fenyegetésire, Meg nem ilyet hangon én módon felele. Aki nekéletét van miért félteni, Ha egy tájtár kerülé nagyon bölcsentesi. Nekem nem kedves az élet, Egész bátorsággal lépek. Azért ha úgy tetszik, hagyjatok életben, Hagyjatok az éjjel, itt nem megpihennem. Ha nem akarjátok ezt, büsyatek hagyon, Hitvány életemet védeni nem fogom. Esz mondta, nyugodtan a jövendőt várva, A tizenkét zsivány csodálkozására. A kapitány ilyen szókat váltott véle, Egyet mondok öcsém kettő lesz belőle. Te derék legény vagy, azt a bátorszented, Életed megveted, a halált nem féled, Te kell lesz nekünk, kezett csapunk véled. Rablás fosztogatás ölé és nekünk tréfa, E derék tréfának díja gazdagpréda. Ez a hordó ezüst, ez meg arany látod? Nos, hát elfogadad a cimborraságot. Furcsa dolgok kertak jön csielméjében, S tettetett jó kedvel szólt ijeténképpen. Cimborrátok vagyok, itt a kezem rája, Rút életemnek ez a legszept bórája. No, hogy még szept legyem, felelt a kapitány, Lássunk embereim az áldomás után. Papokpincéből van jó borunk elég, Nézzük meg a kancsók mékséges fenekét. S a kancsók mékséges fenekére néztek, S lett eltemetése fejükben az észnek. Maga volt csak ilyen csiki mértéket tartott, Kínálgatták, de ő aprókat kortjantott. Álmot hozott a borlatrok pillájára, Jancsinak sem kellett több, de úgy csak ezt várta. Mikor a zsiványok jobbra barra döltek, Jancsia beszédett i-formán kezdé meg. Jó éjszakát, nem kelt feltiteket semmás, Majd csak az ítélet napi trombitálás. Életedért ját soknak eloltátok, Küldökin örökös éjszakát reáltok. Most a kincses káthoz, Megtöltöm tariszt nyám, Hazaviszem neked szerelmes iluskám, A hádnak nem léz több bérabja, Feleség gülveszlek, Isten is akarja. Házat építetek a falu közepén, Ékesmenyecskének odavezetlek én, Ottan éldeg élünk, mi kettem boldogan, Mint áldám és éva a paradicsomban. Istenem terem töm, mit beszélek én itt, Zsiványoknak vigyem el átkozott pénzit, Tán minden darabhoz vérfoltok ragattak, Én ilyen kincsekkel legyek boldog, gazdag. Hozzájok sem nyúlok, Azt én nem tehetem, Nincs elromolval elkísmöretem. Édes szép iluskám csak viselt erhedet, Bizt a jó istenre árva életedet. Mikor elvégezte Jancsia beszédet, Az égő gyertjával a házból kilépett, Meggyújtál födelét mindan étszögleten, Elharapózott a mérges lánksebesen. Eddlánk lett a földélye szempillantás alatt, A lánk piros nyelve az égfelész alatt. Feket év év ált a tisztakék égibolt, Elhaloványodott a teljes fényi hold, A szokatlan világ, ami elterjedett, Fölriaztotta a bagjot bőregeret. Ki terjesztett szányak sebessúhogásra, A falombozatok nyugalmát fölrázta. A föl támadó nap legelső sugára, Lesütött a háznak füstölgő rommiára. A helyzet a házba, Ott a haramjáknak csontvázait látta. Vége a hatodik fejezetnek. Hetedik fejezet Jancsi már hetet hét országon túljára, Nem is igen gondolt a zsiványtanyára. Egyszerre valamit csillámlott előtte. Hát csugarát a nap fegyverek lelőtte. Katonák jövének gyönyörű huszárok, A napfényel ezek fegyverén csillámlott. Akk prüsszöktek, kényesen rászták szép sörényes fejüket. Mikor őket Jancsi közeledni látta, Alig fért meg szíve a baloldalába, Mert így gondolkodott, Ha befogadnálnak, Beőrömesd mennék én is katonálnak. Amint a katonák közelébe értek, Iszavát hallott a Jancsi a vezérnek. Vigyázz feldi, bizony rá lépz a fejedre. Mi ördögért vagy úgy a búnak eredve? Tudod van agyot? Én a kerek világ bújdósója vagyok. Ha kedjelmetekkel egy sorba lehetnék, A rajogónappal farkos szemet néznék. Szólt megint a vezér, Jól meggondolt feldi, Nem mulatni megyünk, megyünk öldökölni. Rárontott a török a Francia népre, Franciáknak megyünk mi segedelmére. Hát hisz akkor én meg még jobban szeretném, Ha magamat lóra nyerek bevethetném. Mert ha én nem ölök, engem öl meg a bú. Nagyon kíván dolog nekem a háború. Igaz, hogy eddig csak szamarad ismértem, Mivel hogy juhászság volt a mesterségem. De magyar vagyok, és magyar lóra termett, Magyarnak teremt az isten lovat, nyerget. Sokat mondott Jancsi megeretnyelvével, De még többet mondott sugárzó szemével. Nagyon természetes hát, Hogy a vezérnek megtetszett, És be is vette közlegénynek. Cifra beszédkéna azt elősorolni, A vörös nadrákban mit érezett Jancsi. Mit érezett, mikor a mentét föl kapta, S villogó kardját a napnak megmutatta. Csillagokat rúgott szilajparipája, Mikor Jancsi magát fölvetette rája, De ő keményenült rajta, mint a cövek, A földindulás sem rászhatta volna meg. Bámuló illettek katonapajtási, Nem győzték szépségét erejét csodálni. S amerre mentek, s beszállásozának, Induláskor gyakran sirtak a leányok. Jányokra nézve a Jancsit illeti, Egyetlen egy leány sem tetszett ő neki. Az igaz, hogy nohasok földet bejára, Sehol sem akadt ő irus kapárjára. Vége a 7. fejezetnek. János vitéz, 8. fejezet. 8. fejezet. Ez a Libryok szálvétel közkincs. Felolvassa Mallinger Diana. János vitéz, írt a Petőfi Sándor. 8. fejezet. Nos, hát ment a sereg, csak ment, csak mendegélt, Tatárországnak már elérte közepét. De itten rejája nagy veszedelen várt. Látott érkezni sok kutyafejű tatárt. Kutyafejű tatár népek fejedelme, Kutyafejű tatár találta. Hogy mi képmertek tiszenbeszállni vélünk? Tudjátok-e, hogy mi ember húrsa lélünk? Nagy volt ilyetcsége szegény magyaroknak, Merthogy a tatárok ezer annyim voltak. Jó, hogy akkor azon a vidéken jára, Szeretsen országnak jó szívük irája. Ez a magyaroknak mindjárt pártját fogta, Mert magyarországot egyszer beutaszt a. Igen, becsületes módon bántő véle. Elsen felette ezt a Szeretsen király, Azért a magyarok védelmére kiáll, És a tatár császáral, kivel jó barát volt, Kiengeztelésül így szavakat váltott. Kedves jó barátom, ne bántj desereget, Legkisebbet sem fog ez ártani neked. Igen, jól ismerem én a magyar népet, Kedvemért bocsásdát országot a nőket. A kedvedért pajtás, hát csak már megteszem, Szóval kibékülve a tatárfejedelem, De még megisírta az úti levelet, Hogy senkise bántsa a magyar sereget. Az igaz, hogy nem is lett semmi bántása, De mégis örült, hogy elért a határa, Hogy ne örült volna, ez a szegényvidék, Egy ebbetséterem, medve húst, megfüggét. Vége a 8. fejezetnek 9. fejezet Tatárország hegyesüldjes tartamánya, Messzíről nézett a seregnek utána, Mert jól bent valamár nagy taljánországban, Rozmar infa erdők sötétárnyékában. Itt semmi különös nem történ népünk el, Csak, hogy küzködnie kellett a hideggel, Mert taljánországban örököztél vagyon, Mentek katonáink csupa havon, fagyon. Node a magyarság erős természete, Bármi nagy hideg volt meg birkózott vele. Aztán meghafásztak, hát kapták magukat, Leszáltak sátokra vették a lovokat. Vége a 9. fejezetnek 10. fejezet Ekképpen jutottak átlengyelországba, Lengyerekföldéről pedig Indiába. Franciaország és India határos, De köztök az út nem nagyon mulatságos. A szepén még csak dombok vannak, De aztán a dombok mindig magasabbak, S mikor a kétország határat elérik, Már akkor a hegyek fölnyulnak az égig. Tudni való, hogy itt a serek izadott, Leisányt magáról dolmányt nyakravalót. Hogy ne az istenért, a nap fejők felett, Valami egy óra járásra lehetett. Enni nem ettek mást, mint levegőeget, Ez olyan sűrű ott, hogy harapni lehet. Ütottak, ha szomjasztak, Vizet felhőből facsartak. Elérték végtérre tetejét a hegynek, Itt már oly meleg volt, hogy csak élmentek. Lassacskán mehettek, nagy a kadály voltott, Hát a csillagokban a lómák megbotlott. Amint ballaktak a csillagok közepet, Kukarica Jancsi eképelmélkedett. Azt mondják, ahány szor egy csillag lesz alad, A földön egy ember élete megszakad. Ezer a szerencsét te gonosz most oha, Hogy nem tudom, melyikkinek a csillaga. Nem kínzanád tovább az én galambomat, Mert lehajítanám mostan csillagodat. Eztán nem sokára lejtősen alattak, Alatcsonyodtak már a hegyek alattok. A szörnyű forróság szinte szűnni kezdett, Mentül bejelb érték a francia földet. Vége a tízedik fejezetnek. Tizenegyedik fejezet A franciák fölgy egy önyörű tartomány, Egész paradicsom, egész kiskánaán, Azért is vásad rá a törökök foga, Pustittó szándékkal azért törtek oda. Mikor a magyarság beért az országba, A törökök ott már raboltak javába. Kirabolták a sok gazdag templom kincsét, És üresen hagytak minden boros pincét. Látni lehet egy sok égő város lángját, Kivel szemköztjöttek, az kalgyokra hajnták. Magát a királyt is kiűzték várából, S megfosztották kedves egyetlen jányától. Itt talált a népünk a francia királyt, Széles országában föl, s le, bújdosvajárt. Amintőt meglatták a magyar huszárok, Sorsán szánakozó könnyet hullatának. A bújdosó király ízszókat hallatott, Ugyje barátim, hogy keserves állapot, Kincsen vetélkedett láriusz kincsével, És most küzködnem kell a legnagyobb inségvel. A vezér azt mondávíg azt találsára, Ne busúj franciák fölséges királya, Megtáncoltatjuk mi ezt a ganosz népet, Ki íj mélt azt anul, mert bánni te véled. Ez éjelen állszal kipihennjük magunk, Mert hosszú volt az út, kísi el fárattunk, De holnap azután mi helyt fölkel a nap, Visszafoglaljuk mi veszett országodat. Hát szegény leányom, hát édes leányom, Jajdult fel a király, őtett hol találom. Erre bolt a tőlem törökök vezére, Aki visszahodza, számolhat kezére. Nagy buzdítás volt ez a magyar seregnek, Minden emberszívét reménytségszak. Ez volt mindenkinek fejében föl téve, Vagy visszakerítem, vagy meghallok érte. Kugorica Jancsitán egy maga volt, Csak meg nem hallója az elmondott dolognak. Jancsinak az eszemás egyreben jára, Visszámlékezet szép iluskál jára. Vége a XI. fejezetnek. XII. fejezet. Más nap reggel a nap, Szokás szerint völkelt, De nem lát, s nem hall olyat, mint reggel, Mint amelyet hallott, mint amelyet látott, Mindjárt mi helyezt a földszélére hágott. Megszólalta sereg harsány trombitája, Mindenleg én talponttermett szózatára. Jól kiköszörülték a cél szabjáikat, Az után nyergelték gyorsan a lobakat. A király erőnek erejével rajt volt, Hogy ő is elmegy, s a többiek. El kell harcol, hanem a huszárokből cseszű vezére, A királyhoz ilyen tanácsot intéze. Nem kegyelmes király, csak maradj te hátra, A tekkárjaid már gyöngék a csatára. Tudom meghajta az időbátorságod, De mi haszna, hogyha erődve leszállott. Biztos isten után miránk ügyelet, Fogadás teszünk, hogy mire a nap le megy, Országodból továűzzük ellenséged, Újra a királyi széket. Erre a magyarság lóra kerekedett, És keresne indult a rablótörököket. Nem sokkal kereste, mindjárt rájok akadt, S egy követ által izent nekik hadat. Visszajött a követ, harsogat rombita, Rémséges zúgással kezdődik a csata. A célok csengése, torkok kuriantása, Volt a magyaroknál harcijeladása. A sarkantyút vágták lovakoldalába, Vagy tán a földnek dobbant meg a szíve, E vésztyövendölő zajra meg ilyedve. Törökök vezére hétlófarkubasa, Ötakós hordónak elég volt ahasa. A sok boritaltól pirostik az orra, Azt hinni az ember, hogy éret uborka. A törökcsapatnak nagy hasu vezére, Rendbeszedte népét a harcnak jelére. A rendbeszedet nép ugyan csak megállott, Amint megrohanták a magyar huszárok. De nem volt gyerektségez a megrohanás, Let is nem sokkára szörnyű rendzavarás. Izadott a török véres verítéket, Tölle az öld mező vöröstengeré lett. Helyi csinálom atta, meleg egy nap volt ez, Hedgyi emelkedett már a török holtest. De a basa még élmennykül nagy hasával, És kukorica Jancsi célózza basával. Kukorica Jancsi nem beszít réfának, És éjszóval megynek ki a török basának. Atyafi, te úgy is sok vagy egy legénynek, Megállj éj majd kettő csinálok belőled. És akén cselekedett, amint megfogadta, Szegény török basát ketté hasította. Jobbra barra hullott izadólováról, Így múlt ki őkelme ebből a világból. Mikor ezt látta a gyáva török sereg, Utszuháthat fordít és futásnak ered. Futott futott, stán mostanáig is futna, A gyárok ellemérték volna. De bezdeg elérték le is kaszabolták, Hullottak a fejek előttük, mint a mák. Egyetlen egy nyargal még lóhalába, Ennek kukorica Jancsi ment nyomába. Hát a török basa fia vágtatottott, Ölében valami fehérféle látszott. A fehérség volt a Francia királyány, Nem tudott magáról semmit elájulván. Sokká nyargad Jancsi, amig utól érte. Állj meg vagy a testedelen mindjárt nyitok kaput, Melyen által hitván lelked pokolba fut. De a basa fia meg nem állott volna, Halló alatt a össze nem omolna. Össze omlott, kisfújta ott páráját, Basa fia ilyen szóra nyitászáját. Kegyelem, kegyelem, nemes lelküvítéz. Ha semmi másra nem, ifjusságomra néz. Ifjú vagyok még, az életet szeretem. Veddel mindenemet, csak hagyd meg életem. Tas meg mindenled egy gyáva elhetetlen, Kezem által hallni vagy te érdemetlen. Hordel magad innen, vidhírül hazádnak, Haramja fiajív, hogy is mi képjártak. Leszállott lováról királyányhoz lépe, És beletekint egy gyönyörű szemébe. Melyet a király lány éppen most nyitaki, Mi alatt ízókat mondanak ajaki. Kedves szabadítom, nem kérdezem ki vagy, Csak annyit mondok, hogy hállám irántad nagy. Hálladatoságból én mindent megteszek, Hogyha kedvet tartja, feleséged leszek. Jancsiereiben nem folyt vízvérhelyett, Szívében hatalmas túsa keletkezett. De lecsillapíttál szíven nagy túsáját, Emlékezetébe hozván iluskáját. Nyályasdadon így szold a szép királyányhoz. Menjünk rózsám, elébb az édes hatját hoz. Ott majd közelebbről vizsgáljuk a dolgot, S lóállott a jánnyal, lasadskámballagott. Vége a tizenkettedik fejezetnek. János Vítéz, 13. fejezet. Ez a Libri Vokszálvétel közkincs. Felolvassa My Linger Diana. János Vítéz, írt a pető fi sándor. 13. fejezet. Kukarica Jancsi meg a királyány csata helyre értek a nap alkonyatán. A leáldozó nap utolsó sugára, vörös szemmel nézett a sírálmas tájra. Nem látott egy ebbet, csak a véres halált, S hollós ereget, mely a halottak raszált. Nem igen tehát benne nagy gyönyörűsége, Leisereszkedett tenger mélységébe. A csata hely mellett volt egy jó kurató, Tiszt a szőke vizet magába foglaló. De piros volt az most, Mert a magyar sereg, törökvértől magát vizében most na meg. Miután megmosdott az egész legénység, A Francia királyt várába kísérték. A csata mezőtől az nem messzirált, Ide kísérték hát a Francia királyt. Alik hogy bevanult a várba a sereg, Kukarica Jancsi szinte megérkezett. Olyan volt mellett az ékes királyány, És felhő mellett a tündök lőszi várvány. Hogy ez öreg király leányát meglátta, Reszkető örömel borult a nyakába. És csak azután mondta a következőket, Mikor a jány ajkán tölle sok csókéget. Most már örömömnek nincsen semmi hiá. Szaladjon valaki, és a szakácsot hiá. Készít senami jó mindent vacsorára, Az én győzedelmes fitézim számára. Királyúra nem kell hiáni a szakácsot, A frikácsolt. Erkészítettem már mindent hamarjában, Föl is van tálalva a szomszéd szobában. A szakács szavai kedvesen hangzottak, Füleiben a jó magyar hussároknak. Nem igen sokáig hivatták maukat, Körül ülték a megterhelt asztalokat. Amíg kegyetlenül bántak a törökkel, Csak úgy bántak ők most a jó étkekkel. Nem is csodabi az, mert megéhezénnek, Bátor vitézek. Járta már a kancsó isteni gazába, Ekkora királynak íszó jött szájába. Figyelmezzetek rám tineves vitézek, Mert nagy fontosságú, amit majd beszélek. És a magyar hussárok mind figyelmezének. Föl fogni értelmét király beszédének. Aki egyetivott azután köhentet, Svégre íszavakkal törtem meg a csendet. Mindenek előtt is mond meg a nevedet, Gyányom megmentetted. Kukarica Jancsi becsületes nevem, Egy kicsit parasztos, de én nem szégyenlem. Kukarica Jancsi ekképp felele, Azután a király íszót váltott vele. Én a tenevedet másnak keresztelem, Mátor fogva neved János vitéz legyen. De rék János vitéz hadmos beszédemet, Mert hogy megmentetted kedves gyermekemet. Veddel feleségül legyen ő a tiéd, De le foglald el királyi székemet. A királyi székené sokkáigültem, Rájta megvénültem, rájta megőszültem. Nehezek nekem már a királyi gondok, Annak a káért én azokról nem mondok. Homlokodra teszem a fényes koronát, Fényes koronámért nem is kívánok mást, Csak hogy a várban egy szobát rendelj nékem, Melyben hátra levő napjajmat éljem. A király szavai ím ezek valának, János vitész pedig a szíves beszédet, Alázatos hangon ekép köszöné meg. Köszönöm szépen a kelmed jó karatját, Amely reámnézve nem érdemlet jóság. Egy szerzs, mint azt is kikennyilatkoztatnom, Hogy én a jóságot el nem fogathatom. Hosszú historiát kéne elbeszélnem, Mi érte jósággal lehetetlen élnem. De attól tartok, hogy megúdnák kelmetek, Így nem szeretek. De csak beszélj fiam, meghalgatjuk bizazt, Hiába valóság, amit éged aggazt. Így biztadta őt a jó francia király, S János vitész beszélt, amint itt írva áll. Vége a 13. fejezetnek. 14. fejezet. Hogy is kezdjem csak hát, Mindennek előtte, hogyan is tettem szert a kukorica névre. Kukorica között talált a kengemet, Így lázták rám a kukorica nevet. Egy gazdámbár jó lelküfelesége, Amint ő nekem ezt sokszor elmesélt-e, Egyszer kinézett a kukorica földre, És ott egy barázdában leltengem heverve. Sörnyensik ítottam, Sorsomat megszánta, Nem hagyott a földön, felvett a karriára. És hazafelé ezt gondolta mentiben, Fölnevelem szegényt, hisz úgy sincs gyermekem. Neki haragos volt férje, Aki nekem sehogy sem volt a minjére. Hely, amikor engem az ottan meglátott, Ugyan csak járták a cifra káromlások. Engeztelte a jó asszonyi szavakkal. Hadjon kent föl, apjok azzal a haraggal, Hiszen ott kin, csak nem hagyhattam vesztére. Tarthatnék a számot isten kegyelmére. Aztán nem lesz ez a háznál haszontalan, Kednek gazdasága, ökre és juha van. Aztán nem kell kednek béresti juházt fogadnia. Valahogy valahogy csak ugyanengedett, De azért rám soha jó szemet nem vetett. Hogyha nem ment a dolgon maga rendiben, Meghúsángoltúja múgy istenesen. Munkas, ütlek között ekép nevel kettem, Rézesültem nagyon kevés örömekben. Az egész örömem csak annyiból állott, Hogy a faluban egy szép kis szőkelyány volt. Édesapja pedig vett más veleséget. Hanem az apja is elhalt nem sokára, Így jutott egyedül most a hanyjára. Ez a kis lányzó volt az én örömem, Az egyetlen rózsa tüskés életemen, Betuttam is őt szeretni csodálni, Úgy hittak minket, hogy a falu árvái. Már gyerekkoromban, hogyha őt láthattam, Egy túrós lepénnyért látását nem attam. Örültem is, mikor a vasár nap eljött, Köszött. Hát, mikor még aztán sihederé lettem, És ízekni mozogni elkezdett a szívem. Csak úgy is voltam, amikor megcsókoltam, Hogy a világ összedölhetett miattam. Sokszor megbántott a gonosz most a hája, Istenne ki a soha megne bocsássa, És kitudja még, mit el nem követ rajta, Ha fenyegetésem zabolán nem tartja. Magamnak is ugyan kutyául lett dolga, Az olyan szóasszonyta sírba, Aki engem talált, és aki mondhatom, Mint tulajdon anyám úgy viselte gondom. Kemény az én szívem, Tejjes életemben nem sokszor esetmek, Hogy könnyetejtettem, De nevelő anyám sírjának halmára, Hullottak könnyeim zápornak mód gyára. Iluska is, az a szép kis szőke leány, Nem tetted búból fakad sírva halmán. Nem egyszer mondta, hogy vár a kozzatok csak, Én még benne teket összeházasítlak. Olyan pár válik isámti belőletek, Hogy még, várjatok csak, várjatok gyerekek. Hát hiszen vártunk is egyrekeservesen, Megistette volna, hiszem az egyistent, Mert szavának állott ő minden időbe, Ha el nem szált volna a földméységébe. Azután hát aztán, hogy meghalálozott, Ami reménségünk végtkép megszakadott. Így megtük egymást, mint annak előtte. De az úristennek más volt a karadja, Szívünknek ezt a búsörömet sem hagyta. Egyszerim valahogy nyájam elszalaztám, Annak következtén elcsapott a gazdám. Búcsut mondtam az én édes Iluskámnak, Kese rűérzéssel mentem a világnak. Bújdosva jártam a világot széltére, Még nem katonának csaptam fölvégtére. Nem mondtam én neki, az én Iluskámnak, ő se mondta nekem, hogy hűséges legyek, Tudtuk, hogy hűségünk úgy sem szegjük mi meg. Azért szép királyány ne tarts rám számat, Mert ha én nem bírhatom kedves Iluskámat, Nem is fogok bírni senki te világon, Ha elfelejtkezik is rólam halálom. Vége a 14. fejezetnek 15. fejezet János vitéz egy kép végzé történetét, Nem hagyta hidegen a hallgatók szívét. Királyány arcát most a könyhulatás, Melynek kútfeje volt bánat és szánakozás. A király eszókat intézte hozzája, Nem erőltetlek hát fiam házasságra, Hanem amit nyújtok hálámnak fejében, Elfogadását nem tagadod meg tőlem. Elrekinította a kincsterát a király, Parancsolatjára egy legényelő áll, És aranyal tölti meg a legnagyobb zsákot, János ennyi kincset még csak nem is látott. Jányom megmentője, beszélt a király, Ez legyen tettet bére. Viddel minden escsüleszt a teli zsákat, És boldog istj vele magad, smátkádat. Tartóztatnálak, de tudom nem maradnál, Kívánkozol lenni máris galambodnál. Erregyhát, hanem társid maradjanak, Éjjenek itt néhány muladságos napnak. Úgy volt bizaz, amint mondotta a király, János vitész kívánt lenni galambjánál, Aztán a tengérhezment és gájára őlt. A király sa sereg elkisérte oda, Tőlök sok szerencsés jó útat hallhatta. Szemelyikkel néztek mindedig utána, Míg a nagy messzeség ködött nem volt rája. Vége a 15. fejezetnek. János vitész, 16. fejezet. Ez a LibriVox felvétel köz kincs. Felolvassa Mylinger Diana. János vitész, írt a petőfisándor. 16. fejezet. Ment János vitész el a megindult gája, Szélbe kapaszkodott széles vitorlája. De sebe-seben ment János gondolatja, Úgyhában semmi sem akadályozhatta. János gondolatja ilyen formavala, Hely iluskám lelkem szépséges angyala, Sejtedete mostan milyen örönvár rád. János vitész, 16. fejezet. Hogy haza tart kincsel bővelkedőmátkád. Hazatartok én, hogy végre valahára, Sok küzgödés után legyünk egymás párja. Egymás párja leszünk, boldogok-gazdagok, Senki fiára is többé nem szorulak. Gazduram ugyan nem leksz ebben bánt velem, Ha nem én őnek ki mindazt elengedem, S igazság szerint ő oka szerencsémnek, Megisütalmazom mi helyt hazaérek. Ez gondolta János, s több izben gondolta, mi alatt a gája ment sebes haladva. De jó messze volt még szép Magyarorszáktól, mert Francia ország esiktőlet áll vol. Egyszer János vitéz a hajó födélen, sétált föl, s alá az est szürkületében. A kormányos eképszót legényeihez, piros az égálya, alig haszél nem lesz. Hanem János vitéz nem figyellt a szóra, fejefölött repült egy nagy sereg gója. Őszrejárt az idő, ezek a madarak bizonyosan szülő föl déről száltanak. Szerid epedéssel tekintet utának, mint ha azoknek jó hétmondanának. Jó hirt iluskáról, szép iluskájáról, és oly régen nem látott kedves hazájáról. Vége a 16. fejezetnek. 17. fejezet Másnap, amint az égálya jövendölt-e, csak ugyan széltámat még pedig nem gyönge. Szokogott a tenger hánykodó hulláma, a zúgó fergeteg korbácsolására. Volt a hajó népen nagy megíedésben, amint szokott lenni olyan vat célvészben. Hiába volt minden erő megfeszítés, nem látszott se honnan érkezni menekvés. Sötét felhő is jön, a világ elborul, egyszerre megdördül az égi háborul. Villámok cikáznak, hulnak szana szerte, egy villám a hajót izről porrá törte. Látszik a hajónak diríbja darabja, a holdesteket a tenger elsodórja. Hát János vitéznek milyen tén sors jutott, őt is elsodorták a lelketlen habok. Helybiza haláltól ő sem volt már messze, de mentő kezét az ég ki terjesztette, és csodálatos módon szabadította meg, hogy kopossója a habok ne legyenek. Ragadta őt a víz magasra, magasra, hogy tetejét érte már a felhőróltya. Ekkor János vitéz nagy hirtelenséggel megkapta a felhőt mind a két kezével. Belek a paszkodott, elsem szalasztotta, és nagy erőlködésrel addig függöt rajta, még nem a felhő a tengerpart hozére, itten rálépett egy szikla tetejére. Először is háláltadott az istennek, hogy életét ekép szabadította meg. Nem gondolt vele, hogy kincsét elvesztette, csak hogy el nem veszett a kincsel élete. Azután a szikla tetején szét nézett, nem látott más, Jupán egy griffmadár fészket. A griffmadár éppen fiaítetette, Jánosnak valami jutott az esébe. Odalopózkodott a fészekhez lassan, és a griffmadárra hirtelen rápattan. Odalába vágja hegyes sarkanyjúját, és fulcsaparipája hegyenvöldjön túlszált. Hányt a volna le a madár nyakra főre, lehányt a volnám, ha birt volna véle. Csak hogy János vitéz nem engedte magát, jól átszorított a derekát és nyakát. Ment, tudj az isten hányországon keresztül, egyszer, hogy éppen a nap az égre kerül. Hát a viradatnak legelső sugára, rásütött egyenest falúja tornyára. Szentisten hogyerült ennek János vitéz, az öröm szemébe köncseppeket idéz. A madár is, mivel szörnyen elfárat már, vele a föld felé mindenképp közeljár. Leisszállott végre egy halam tetején, alig tudott venni lélekzetet szegény. János lesz át róla és magára hagyta, és ment, elmerülve még gondolatokba. Nem hozok aranyat, nem hozok kincseket, de meghozom régi hűséger szívemet, és ez elég neked drága szép iluskám, tudom, hogy nehezen vársz, te is már rám. Ígondolatokkal ért a falu végre, érintette füllét kocsiknak zörgése. Kocsiknak zörgése, hordóknak, kongása, szüretre készült a falullakossága. Nem figyelmezettő szüretre menőkre, azok sem ismertek a megérkezőre. A faluhossában eképhaladott a ház felé, ahol iluskája lakott. A pitverajtónál berezsketet keze, és mállében csak, hogy állnem át lélekzete. Benyított végtére, de iluska helyett, látott a pitvarban idegen népeket. Tárosz helyen járok, gondolta magában, és a kilénycs megint volt már a markában. Kit kereskegyelmed, nyelyesen kérdezte János vitészt egy kis takaros menyecske. Elmondott a János, hogy kit, és mit keres? Jaj, eszem a szivét, a naptol olyveres, bizony-bizony alig, hogy reáll ismértem. Szólott a menyecske meglepetésében. Jöjjön már, Beno, hogy az isten ágya meg, oda benn majd aztán többet is beszélek. Bevezette János, karszék beültette, s így folytatta ismét beszédét mellette. Ismerem ég engem, nem ismer talán, tudja én vagyok az a kis szomszéd leány. Itt iluskájék nágyakran megfordultam. Hanem hát beszélyen csak, iluska hol van? Szavaiba vágott kérdezőleg János, a menyecske szeme könnytől lett homályos. Hol van iluska hol, felelt a menyecske? Szegény Jáncsi bácsi, hát el van temetve. Jó, hogy nem állt János, hanem ült a széken, mert leladjott volna kínos érzésében. Nem tudott mástenni a szivéhez kapott, mint ha ki akarnád tépni a bánatot. Így ült egy darabig némán meredve, az után szólt, mint ha elmából ébredne. Mondjatok igazat, ugye, hogy férhez ment. Inkább legyen férnél, mint sem, hogy oda lent. Akkor legalább még egyszer megláthatom, és édes lesz nekem ekeserű jutalom. De a menyecskének orszáján láthatta, hogy nem volt hazugság előbbis szózata. Vége a 17. fejezetnek. 18. fejezet János reáborult az asztal sarkára, s megerett könnyének bőséges forrása. Mit mondott, csak úgy töredezve, mondta. Elelakadt a nagy fájdalomtól hangja. Mért nem estem el háborúzzaljában? Mért a tengérben sírom nem találtam? Mért, mért letteme világra, mért? Ha így mennykő csapás ilyen gyötrelemért? Kifárat végre öt kinozni fájdalma, mint ha munkájában elszenderült volna. Hogyha ott meggalambom, mi baj lett halála? Érdély, s a menyecske ezt felelterája. Sok baja volt bizaszegény teremtésnek, kivált most tohály a kínzása töréj meg, de meg is lakoltám érte a rossz pára, mert jutott inséges koldusok bottyára. Aztán meg magát is szörnyen emlegette, Jáncsi bácsí ez volt végső lehelete. Jáncsi kem, Jáncsi kem az istenágyon meg, más világon ha még szeretsz ti edleszek. De kután kimult az árnyék világból, a temető helye nincsen innen távol. A falunébsége nagy számmal kisérte, mindenki sérője könnyeteitett érte. Kérelem szavára a szíves menyecske Jánosd Iluskája sírjához vezette. Ottam vezetője őt magára hagyta, lankattam borult a kedves sírhalomra. Végi gondolta a régi szép időket, mikor még Iluska tiszta szíve éget. Szíve és orcája, és most a hideg földben, hárvattan hidegen vannak mindaketten. Leáldozott a nap piros verőfénye, haloványhol lépet a napnak helyébe. Szomarul nézett ki az őszí homáiból, János eltántorgott kedvese hantjátol. Még egyszer visszatért. A sírhalom felett egyszerű kis rózsebb okor nevelkedett. Leszakította a virág szállatróla, elindult, smentében magában így szól a. Kiporából nőttél árvak is virág szál, légy hűséges társan vándorlásaimnál. Vándorlok, vándorlok a világ végeik, még kívánt halállom napja megérkezik. Vége a 18. fejezetnek 19. fejezet János vitéznek volt utyában két társa, egyik a búbánat, amely szivét rákta. Más igakardja volt, bedugva hüvejbe, ezt a törökvértől rosszdal mésztette. Bizonytalanúton ezekkel vándorolt, már sok szortelt, s fogyott a változékonyhold. S változt a téli föld szép tavaszíruhát, mikor így szólítál meg szíve bánatát. Mikor unad már meg örökös munkádat, te a kinozásban telhetetlen bánat, ha nem tudsz megölni negyő törhiába, eredj máshova, tán akacsjok tanjára. Látom, nem te vagy az, kinekem halálthoz. Látom, a halálért kell fordulnom máshoz. Máshoz fordulok hát, ti viszontak ságok, óhajtott halálom, tán ti meghozátok. Ezeket gondolta, és elhajt a bánatát. Ez szivéhez vissza most már csak néhaszált. Ha nem ismételt ünt, mert be volt az dárva, és csak egy köncsepettet szeme pillájára. Utóbb a könnyel is végkép számot vetett, csupán magát vitte a megunt életet. Vitte, vitte, vitte egy sötéterdőbe, ott szekeret látott, amit bele lépe. Fazekas év volt a szekér, mejett látott, kereket engeig a nagy sárba vágott. Ütött el ovait a fazekas szegény, a szekér azt mondta, nem mozdulok bizén. Hogy isten jó napott, szólott János vitéz, a fazekas rútul a szeme közénéz, és nagy bosszankodással ímezeket mondja, nem nekem, van bizaz ördögnek jó napja. Be rossz kedven vagyunk, feleltnek János. Hogy ne, mikor ez az út olyan posványos, nógatom lovamat már reggjeltől kezdve, de csak úgy van, mint ha levonna enyvezve. Segíthetünk azon, de mondja meg, Kencsak, ezen az úton itt valajon hová jutnak? Kérdé János vitéz egy útra mutatva, mely az erdőt jobbra végig hasította. Ezen az úton itt, de észszerre nem enyen, nem modok egy ebbet odavesz különben. Óriások lakják ott azt a vidéket, nem jött ki még onnan a ki oda lépet. Felelt János vitéz, bíz a kendaszt csak rám, mostan a szekérhez lássunk egymás után. Így szólott, aztán a rút végét meggapta, és csak tréf a módra a sárból kiragatta. Volt a fazekasnak jó nagy szemesszája, de mégis kicsiny volt az álmélkodásra. Amire feleszmélt, hogy köszönjön szépen, János vitéz már jólben járt az erdőben. János vitéz ment, és elért nem sokára, az óriás földnek félelmest álljára. Egy vágtató patak folyt a határ mellett, hanem folyónak is jó formán beillett. A patakná lát az óriás föld csőse, mikor János vitéz a szemébe néze. Oly magasra kellett emelni e fejét, mint ha nézni hol mit torojnak tetejét. Óriások csőszőt érkezni látta, és mint ha menjkő volna, itt dörgött reája. Ha jól láttam ott a fűben ember motorog, tarpam úgy is viszket, várj, majd rádgázolok. De az óriás, amint rá lépet volna, János fejeföld kardját föld tartotta, bele lépetta nagy kamasz és elbődült, és hogy lábát föld kapta, a patakba szédült. Éppen úgy esettez, amint csak kívántam. János vitéznek ezért gondolatában. Amint ez gondolta, szaladni is kezdett, és az óriás felett átmente a vizet. Az óriás még föl sem tápászkodhatott, amint János vitéza túl partra jutott. Átjutott, és ne kisuhintva szabjáját, végig meccett a csősznyak a csigyáját. Nem kelt föld többé az óriások csőze, hogy a rá bizottájt örző szemmel nézze. Napfogyatkozási ott szeme világára, mennek elmúlását hasztalanolvárta. Keresztül futott a patakvizetestén, verestett hullám a vér többen festetvén. Hát János, mi érte, szerence vagy inség? Majd meghalljuk azt is, várjunk csak kicsinyég. Vége a 19. fejezetnek János vitéz, 20. fejezet Ez a Libri Vox felvétel közkincs, felolvassa Majlinger Diána. János vitéz, írt a Petőfi Sándor, 20. fejezet János az erdőben mindig beljéphalatt, sokszor megmegált a csodálkozás miatt, mert nem látott minden léptében nyomában olyat, amit látott óriás országban. Volt ennek a tájnak sok akkora fája, hogy a tetejüket János nem is látta. Aztán olyan széles volt a fáklevele, hogy szűrnek is untigelég volna fele. A szúnyogok hitten akkorákra nőttek, hogy ők rögt jan ánt is máshol el kell nének. Volt is mit aprítni János szabjájának, mint hogy felé jel nagy mennyiségben száltak. Hát még meg a várjuk, hó azok volt akárm, látott egyet ülni egyik fasudarán, lehetett valami két mérföldre tőle, mégis akkora volt, hogy felhőnek vélt-e. Így balagott János bámulva mód nélkül, egyszer előtte valami elsötétül. Az óriás király nagy fekete vára volt, ami sötétel szeme előtt állak. Nem hazudok, de volt akkora kapuja, hogy... Hogy... Bizé, nem is tudom, hogy megkora. Csak hogy nagy volt bizaz, képzelni is lehet, az óriás király kicsit nem épített. Hát odaért János, és egyképpelm nélkedék, a külsejét látom, magnézzem belsejét, és nem törődve azon, hogy majd megúgratják, megnyitotta a nagy palotta ajtaját. No, hanem hisz ugyan volt is mit látnia, ebédelt a király, és tudj isten hány fia, hanem mit ebédelt, ki nem találjátok, gondolnátok emit, csupa kősziklákat. Mikor János vitéza házba belépett, nem igen kívánta meg ezt az ebédet, de az óriások jó szívű királya, az ebéddelőt így szépen megkínálta. Ha már itt vagy, gyöztte és ebédaj velünk. Ha nem nyelsz kősziklát, mi majd tégednyelünk. Fogad del különben szára az ebédünket, ízről porrá marzsol testet, del sózzuk meg. Az óriás király ezt nem úgy mondotta, hogy János tréfára gondolhattavolna. Hát egész készséggel ilyen szókkal felelt, megvallom nem szoktam még meg ezt az eledelt, de ha kíványátok, megteszem, mértne? Társaságotokba beállok ebédre. Csupán egyre kérlek, és azt megtehetitek, számomra lőbb kis dörabot törjetek. Letört a sziklából valami ötfontot a király, és a mellett így szavakat mondott. Nesze, galuskának elég leszed arabb, aztán gombócot kapsz, hanem összeharabb. Harapot bizony te a kínos napodat, de fogadom bele is törik a fogad. Kiáltott fel János haragos beszéddel, és meglódította a követ jobb kezével. A kő úgy a király homlókához koppant, hogy az aggyveleje azonnal kilocchant. Így hív meg máskor is kősziklábédre, szóval skacagotjános, ráford a gégédre. És az óriások elszomorodának, keselves halálán a szegény királynak, és szomorúságokban elfakadtak sírva, mindentsebb könnyök egy dézsa vizlet volna. A legöregebbik szólt János vitészhez, urunk és királyunk kegyelmez, kegyelmez, mert mitéged íme királynak fogadunk, csak ne bánts minket is, jobb bárgyait vagyunk. Amit bátjánk mondott, közös akaratunk, csak ne bánts minket is, jobb bárgyait vagyunk. A többi óriás eképenesenget, fogadj el örökös jobb bárgyi dual minket. Felállt János vitész, elfogadom tehát egy kikötéssel a kentek ajánlatát. Én itt nem maradok, mert tovább kell mennem, itt hagyok valakit királynak helyettem. Már akárki lesz is, az mindegy énekem, kentektől csupán ezt egyet követelem, ami dőn a szükség úgy hozzá magával, nálam teremjenek kentek teljes számmal. Vitkegyel mesurunk magaddales sípot, és ott leszünk, mi helyes jobb bárgyi dat hívod. Az öreg óriás ezeket mondotta, és János vitésznek a sípot általatta. János bedukta a sípot tarsojába, kevélyen gondolva nagy dia dalmára, és számos szerencsek kívánások között, az óriások tolaszt enelköltozött. Vége a 20. fejezetnek. 21. fejezet. Nem bizonyos mennyi ideig haladott, de annyi bizonyos mennél tovább jutott, annál sötétebb lett előtte a világ, és egyszerre csak annyit veszészre, hogy nem lát. Éva ne vagy szemenvilága veszed ki. János vitész egyképp kezdett gondolkodni. Nem volt éj, nem veszed ki szeme világa, hanem hogy ez volt a sötétség országa. Nem sütött az égenit sem nap, sem csillag, János vités csak úgy tapogatva ballag. Néha fejefelött erreppent valami, szánsuhogás formát lehetett hallani. Nem szánsuhogás volt azt tulajdonképpen, boszorkányok száltak arra seprőnjélen. Boszorkányoknak a sötétség országa rég ideje al, hogy birtoka tanjája. Országgyűlését ő kelmök itt tartanak, éjfél idejében idelovaglanak. Most is gyülekeznek országgyűlésére, a sötét tartomány kellő közepére. Egy mélységes barlang fogadta be őket, a barlang közepén üst alatt tűzéget. Ajtó nyílás, akkor meglátta a tüzet János vitész, és annak irányán sietett. Mikor János vitész odaért, valának egybegyüle kezze mind a boszorkányok. Halkan lábúj, hegyen a külcsuk hazmene, furcsa dolgokon is akart meg a szeme. A sokvén szipírtyó bemcsak úgy hemzseget, hánytak a nagy üsdbe békát, patkány fejett, akasztófa tövén nőt, füvet, virágot, macska farkat kígyót ember koponyákat. De ki tudnál sorra mindelő számlálni? Csak hogy János mindjárt átkezett elátni, hogy a barlang nem más, mint boszorkánytanya. Erre egy gondolat adján át villana. Tarsoljához nyúlt, hogy sípját elővegye, az óriásoknak, hogy ő jön serege, ha nem megakadtak eze valamiben, közele vizsgálta, s látta, hogy mi legyen. A seprők voltak ott egymásmállé rakva, miken a boszorkánylép oda lovagla. Fölnyalá voltak, és messzire elhorda, hogy a boszorkányok ne akadjon akrál. Ekkor visszatért és sípjával fügygentett, és az óriások roktön megjelentek. Rájt a törjetekbe szaporán legények, parancsó lajános, és azok betörének. Nohíc keletkezett cifra zen ebona, a boszorkány sereg gyorsan kirohana. Keresték a seprőt kétségbelsésell, de nem találták, és így nem repülhettek el. Az óriások sem pihentek az alatt, mindenikök egy-egy boszorkány megragadt, és úgy vágt a földhöz dühös haragjába, hogy szélyellapultak lepények módgyára. Legnevezetesebb a dologban az volt, hogy valahány szor egy-egy boszorka megholt, mindannyi szor osztott az égnek homája, és derült lassan ként a sötétség országa. Már csak nem egészen nap volt a vidéken, az utolsóbb anya volt a soronépen. Kire ismert János ebbe a banyába? Hát, iluskájának most a hanyára. De, kiáltott János, ezt magam döngetem, és óriás kezéből kivette hirtelen, hanem a boszorkány kicsusszan markából, utcú szaladni kezd, és volt már jótával. Akeserves volt át rugaszkodj utána, kiáltott most János egyik óriásra. Szót fogadott ez, és a banyát elkapta, és a levedgőbe magasra hajította. Így találták meg az utolsóbb a szorkányt, hallva a János vitészfalúja határán, és mint, hogy minden embert gyűlölte utálta, végt csak a variu sem károgott utána. Sötétség ország a kiderült végképen, örökös homájnak napfénylet helyében. János vitészpedig rakatott nagy tüzet, a tűz minden seprőd hamubáljégetett. Az óriásoktól azután bucsut vett, szívük rekötvén a jobbágyi hűséget, ezek igérték, hogy hűségesek lesznek, és János vitész jobbra, és ők barra mentek. Vége a 21. fejezetnek. 22. fejezet Vándor algotott az én János vitézem, meggyógyult már szive a búta legészen, mert mikor keblén a rósa száran nézett, nem volt azt többé bú, amit akkor érzett. Ott állott a rósa mellére a kasztva, mert iluskály a sírjáról szakasztta. Valami édeség volt érezésében, ha János elmerült annak nézésében. Így ballagott egyszer, a nap lehanyatlott, hagyva maga után piros alkonyatot. A piros alkony is eltűnt a világról, követve fogyóholt sárga világától. János még ballagott, amint a hold leszált, ő fáradottan a sötétségben megállt, s valami halomra fejét lehajtotta, hogy fáradalmát az évben kinyugodja. Ledölt, el is aludt, észre nem is véve, hogy nem nyugszik máshol, hanem temetőbe. Temetőhely volt ez, ócska temetőhely, harcoltak hantja-ja rontó idővel. Mikor az évfélnek jött rémes órája, a száját mindenik sírhalom feltátsa, s fehérlepedőben halvány kísértetek, a sírok torkából felemelkettenek. Táncot és éneket kezdettek meglegot, lábok alatt a földre zketved a bogot, hanem János vitéz álmai közepet, sem ének szóra, sem táncra nem ébredett. Amint egy kísértetőt megpillantotta, ember, élő ember, eszót kiáltotta. Kapjuk fel, vigyük el, mért olyan vakmerő, tartományunkba belépni, miképmerő. És odasuhantak mind a kísértetek, és körülött-e már karreét képesztenek, és nyúltak utána, de a kakas szólal, és a kísértet mind eltűnt a kakas szóval. János is felébredt a kakas szavára, testét a hidegtől borzadás átjárt, a csipős széllengette a síri füveket, lábra szette magát, és útra kerekedett. Vége a 22. fejezetnek János vitéz, 23. fejezet Ez a Libri Vox-sálvétel közkincs. Felolvassa, Majlinger diána. János vitéz, írt a petőfisándor, 23. fejezet János vitéz egy nagy hegytetején jára, hogy a kelő hajna arrási dött arcara. Gyönyörűséges volt, amit ekkor látott, meg is állt, hogy körülnézze a világot. Halldoklófélben volt a hajnali csillag, halavány csugára már csak alig csillag. Mingyorsan kiröppent fohász, eltűnt végre, mikor a fényes nap föllépedt az égre. Fölléped aranyos szekeren ragyogva, nyályasan nézett a siktenger habokra, mik úgy tetszett, mint ha még szenderegnének, elfoglalva térét a végtelenségnek. Nem mozdult a tenger, de fitzágnosztanak, sima háttám néha aprótarka halak, és ha napsugár értepik kelyes testöket, tündöklő gyémánnak fényeként reszketett. A tenger parton kis halász konyhó álla, öreg volt a halász, tértigért szakálla. Éppen mostan akart hálót vetni vízbe, János oda ment, és tőle ezt kérdezte. Ha szépen megkérem kendet öreg bátja, átszáli tengem tenger más partjára. Örömest fizetnék, hanem nincsen pénzem. Tegyemek kendingyen, köszönettel vészen. Fiam, ha volna, sem kéne pénzednékem, felált a jó regnyájasan, szelíten. Megtermi mindenkor a tengermésége, ami kevésre van éltemnek szüksége. De mit csod a járat vetettéged ide, az óperenciás tengerezt, tudod-e? Azért semmi áron által nem vihetlek, se vége, se hossza ennek a tengernek. Az óperenciás, kiáltott fel János, annál inkább vagyok hát kíváncsiságos. De már így átmegyek, akár hovajutak, van még egy mód hátra, a sípomba fúvok. És megfújt a sípját, a sípnak szavára egy óriás mindjárt előtte is álla. Át tudsz egázolni ezen a tengeren, kérdi János vitéz, gázolj által velem. – Át tudok-e, szól az óriás és nevet, meg hiszem azt, foglalja vállamon helyet. Ígyni, most kapaszkodj meg jóla hajamba. És már meg is indult, amint ezt kimonta. Vége a 23. fejezetnek. 24. fejezet. Vitte az óriás János vitézünket, nagy lába egyszer a félmérföldet lépet. Három hétig vitte szörnyüsebességkel, de a túlsó partot csak nem érhették el. Egyszer a távolság kék kellő ködében, Jánosnak valami akart megszemében. – Nini, ott már a part, szólt meg örvendezve. Bizessz csak egy sziget, felelt a kivitte. János ez kérdezte, és mit csoda sziget? Tündérország róla hallhattál eleget. Tündérország, ott van a világnak vége, a tenger azon túl tűnik semmiségbe. – Vithát oda engem, hűséges jobbágyom, mert én azt meglátni fölöttek hívánom. Elvihetlek, felelt az óriás neki, de ott életedett veszély fenyegeti. Nem olyan könnyű ám a bejárás oda, őrizi kapuját soki szonyú csoda. Ne gondoljte azzal, csak vigyel odaig, hogy bemehetek-e vagy nem, majd elvállik. Szófogadásra ígyinti az óriást, aki tovább nem is tett semmi kifogást, hanem vitte őtett és a partra tette, és azután útját visszafelé vette. Vége a 24. fejezetnek. 25. fejezet Tündérország első kapuját őrzette, félről fös körmökkel három szilaj medve, de fáradtságosan János kezellt al, mind a három medve egy lett a halállal. Ez elég lesz mára, János ez gondolta, nagy munkája után egy padon nyugodva. Ma ezen a helyen kis émek pihenek, holnap egy kapuval ismét bejebb megyek. És amint gondolta a képcelekedett, második kapuhoz más nap közeledett, de itt már keményen bunka vártám rája, itt őrzőnek három vadorosztán áll a. Hát neki gyűrkőzik, a fene vadakra ráront hatalmasan kardját villoktatva. Védelmezték azok csunyául magokat, de csak mind a három élete megszakat. Igen, feltüzelt ez a győzödelem, azért, mint ennap, most még csak meg sem pihen, de letörölde a sűrüverítéket a harmadik kapu közelébe lépet. Uram ne haddjál, itt voltam szörnyüstráza, vért hiegé fagyasztó volt rémes látása. Egy nagy sárkány kígyó ált itt a kapuban, elnyelne hatökrött akkora szája van. Bátorság dolgában helyén állott János, találós észsem volt őn áll a hiányos. Látta, hogy kardjával nem boldog úlitten, másmódot keresett hát, hogy bemehessen. A sárkány kígyó nagy száját feltátotta, hogy János egy szere szerteszét harapja. S mit teszez a dolog ilyen állásába? Hirtelen beugrik a sárkány torkába. Sárkány derekában kereste a szívet, ráakat és bele kardvasat melített. A sárkány azonnal széjjel terpeszkedett, s kinyőkte magából a megtörtéletet. Hely János vitéznek került sok bajába, még yukat furhatott sárkány oldalába. Végtére kifurta belőle kimászott, kaputnyit és látja szép tündérországot. Vége a 25. fejezetnek. 26. fejezet Tündérországban csak híresincsat élnek, ott örökös tavaszpompájában élnek. S nincsen ott napkeltel naplenyugovása, örökös hajnalnak játszik pirossága. Benne tündér fiak és tündér leányok, halált nem ismerve élnek boldogságnak. Nem szükséges nekik sem étel, sem ital, élnek a szerelem édes csókjaival. Nem sírod tabánat, de a nagy örömtül gyakran a tündérekszeméből könnygördül. Leszivárog a könny a földmelységébe, és ennek méhében gyémánt lesz belőle. Szőket tündérjányok sárga hajajikat szállanként keresztül húzzák a földalat. E szállakból válik az aranynak érce, kincs leső emberek nem kis örömére. A tündérgyerekek ott szivárványt fonnak, szemsugarából a tündér leányoknak. Mikor a szivárványt jó hosszúra fonták, ékesítik vele a felhőségboltját. Van a tündéreknek virágnyoszoljája, örömtől ittesen heverésznek rája. Illatter heszellők lanyha fúvallatja, őket anyosz olyan álomba ringatja. És amely világot álmaikban látnak, tündér ország még csak árnyal világnak. Ha a földi ember előszörjánytől el, ennek az álomnak gyönyörre tölti el. Vége a 26. fejezetnek 27. fejezet Hogy belépet jános vitéz ez országba, mindent, amit látott csodálkozva láta. A rózsa színfénytől kápráztak szemei, alig, hogy merészelt körültek inteni. Meg nem futam ottak tölle a tündérek, gyermek szelítséggel hozzá közelgének. Illették őt nyájas enyelgő beszéddel, és a szigetbe őt mélyen vezették el. Amint jános vitéz mindent megszemléle, s végtére álmából, mint egy feleszméle. Kétségbelsés szállt szívének tájára, mert eszébe jutott kedves illuskája. Itt hát, hol országa van a szerelemnek, az életen által én egyedül mennyek. A merre tekintek azt mutassa minden, hogy boldogság csak az én szívemben nincsen. Tündér országnak egy továllott közepén, jános vitéz búsan annak partjáramén, és a rózsát, mely sírján termet kedvesének, levette kebléről, és ekép szólítál meg. Te egyetlen kincsem, hanva kedvesemnek, mutass meg azutat, én is majd követlek, és beveté a rózsát a tónak habjába, nem sok hia volt, hogy ő is ment utána. De csodák csodája, mit látott, mit látott, látta illuskával válni a virágot. Eszevezetsége rohant a habokba, és a föltámat leányt kiszabadította. Hát az élet vize volt ez a tó itten, mindent föltámasztó a hovácsak cseppen. Illuska porából nőtt ki az a rózsa, így halottaiból őt feltámasztotta. Minden tel tudnék én beszélni ékesen, csak jános vitéznek akkori kedvét nem. Mikor illuskáját a vízből kihoszta, srég szomjas ajakán éget első csókja. Be szép volt illuska. A tündér leányok gyönyörködő szemmel, mint rá bámulának. őt királynéljoknak meg is választották, a tündér fiak meg jánost királyokkel. A tündér nemzetség gyönyörű körében, s kedves illuskája szerető ölében, mai napig jános vitéz ő kegyelme, szép tündér országnak boldog fejedelme. Vége a 27. fejezetnek. Vége a jános vitéznek. Ért a petőfisándor.