 Avsnittet av Göteborgsflickor och andra historier. Detta är en LibriVox inspelning. Alla LibriVox inspelningar är fria, public domain. För mer information eller för att bidra, gå in på LibriVox.org. Inläsning Lars Rolander. Göteborgsflickor och andra historier av Siggeströmbärg. Avsnittet. Här Fågelsång i Sociten. Handelsagenten Fågelsång satt på turisthotellets terrass i Marsstrand och tittade på havet när två bryndbrända flickebarn, det ena i blott, det andra i vitt, kom oss som en solglim till tristessen och satte sig vid närmaste bord. Den ena var ljus och klotrund, den andra svart och smäcker och handelsagenten Fågelsång ryckte sommedelbart från sin beundran av havet skönhet till en ännu större beundran av den smäckra. Hans blick leds smekande från det vita floret som hon virat kring håret för blåsten skull, ned till det vita skorna, och så snart hon slag sig ned, inriktade han hela sin energi på att inleda en enklare ögonkurtis. Ett ögonblick mötte flickebarnet, hans blick, kallt och främmande, men när så Fågelsång vågade sig på aningen av ett småleende, vände hon sig plötsligt bort och började med livligt intresseobservera en yngling av urbefolkningen, som nere vid kajen högljutt och medklagande röst meddelade att putte var hans ögonsten. Fågelsång ägnade hon inte vidare en blick. Det var mig en liten hårdflörtat satunge, tänkte Fågelsång för sig själv, och försökte genom en diskret hosning återfånga flickebarnets uppmärksamhet. Men förgävers, detta irriterade Fågelsång, han ansåg sig äga ett födelagtigt utseende och uppfattade denna likgiltighet som en direktpersonlig förolämpning. Inte ens när musiken spelade upp Kavaleria, och Fågelsång fullt hördbart knolade, min vita Lilja, blev det något resultat av. Den vita Liljan låtsade som om handelsagenten Fågelsång alls inte existerade, och när hon och hennes blåven innadruckit sig kaffe och ätit sina baklser, försvunnade från Fågelsångs horizon lika hastigt som det kommit. Men dagende på fick Fågelsång återseende. Det var på strandpromenaden där hon flanerade ensam i solskenet, vitklädd som förut och med ett svart band om livet, och som Fågelsång var en modig man, stäng han helt lugnt fram och bad att få göra sällskap. Fågelsång hade aldrig trott att det kunde finnas så mycket kyla mitt i sommaren som den med vilken han blev mottagen, men när han sa sitt namn sked flickebarnet upp. – Ett sånt lustigt namn, sa hon, och visade en rad vita tänder och ett par kinngrupper som kom och Fågelsång att kippa efter andan. – Det är ett vackert namn, svarade Fågelsång i övertygandet. – Det har jag hittat på själv, förut hette jag Peter och sån. – Då undrar jag inte på att här Fågelsång kvitter bytte, sa den sköna. – Fågelsång, rättade handelsagenten, men fröken har inte sagt vad fröken heter. – Hmm, jag brukar verkligen inte stifta bekhandskap såhär, sån fasson, men jag antar att det skulle vara ohuvligt att inte nu säga mitt namn. Jag heter Lingon Jellme. – Det klack till i Fågelsång, till han hystig emin med hela släkten Petru son en djup, vördnad för riddelskapet och aden. Han nästan ångrade att han tilltalat flickebarnet och funderade på att dra sig ur spelet fortast möjligt, då detta plötsligt om inte gjordes av flickan själv, som sa. – Det är ju som sagt inte fullt kommill få, men om ni följer med hem och blir presenterad i familjen, så är ju allt korrekt, eller hur? – Jo visst, jo visst, svarade Fågelsång lite nervöst. – Då går vi genast, svarade flickebarnet, och Fågelsång larvade med. Förresten visste han med sig att han var fin nog att uppträna var som helst. Han hade vita skor och redelinas trumpor, vita byxor, grårock, blåskorta, grönhalsduk och pannan med band i de franska färgerna. Och som han dessutom hade en nackbena, som allvarligt strävade att nå ned till vekeryggen, ansåg han att ingenting brast i hans utstyrsel. Tio minuter senare befann han sig i den villa där flickebarnet bodde under sommaren och föreställdes för en ståtlig och vänlig gammal herre. – Min far, landshövding Lingonjälm, presenterade flickan, och Fågelsång skakade han djupt gripen av stundens allvar. Handelsagenten Fågelsång hade aldrig kunnat drömma om att han i hela sitt liv skulle få träffa något så högt uppsatt som en landshövding, och han fann denna ärofölj upplevelse allt annat än angen än. Men hans vita Lilja tyckte sig stället bara vid alldeles brilljan tummör, tog honom med sig ut på en balkong och satt honom på yttersta kanten av en korgstol, att få honom att sitta ordentligt gick inte, och såg till att han fick whisky av vatten. Sen kom landshövdingen som visade sig vara en trevlig kar, om också Fågelsång ibland hade lite svårt att följa med hans konversation, och ungefär samtidigt försvann flickerbarnet en stund. Fågelsång hörde det pinglad i telefonen, så kom hon tillbaka i ett lyne som tycktes vara ännu mer strålande än förut. Snart nog lämnade landshövdingen dem, och Fågelsång andades lättare när han blev ensam med flickan. –Trevlig gubbir farsa! sa han i sin elegantaste sällskapsdom. –Men jag känner mig allt lite háj när jag är tillsammans med sådana där palpiga djukkar. –Vur kan ni vara det ofta då? –frågade flickan oskyld. Fågelsång kände att han rådn lesserna jag, ja, inte precis var dame, ofta nog. –Ja, jag rår mig naturligtvis endast i de allra bästa kretsar. – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – Nej, det hade jag inte hört, svarade han, och började konversera damerna, men han avbrut så baronessan som på bruten svenska meddelade värde innan att hennes högit själv om en liten stund ämnade avlägga visit. – Då är det väl bäst att jag går, sa fågelsång och rest i sig. – För ingen del, kom det i kör, prinsessan blir säkert charmerad av att få möta er. – Strax därpå kom också prinsessan, en smärt ungdam, åtföljd av ännu en hovfröken. Hon mottogs med all den ceremoni hennes rangkrädde, och fågelsång byggade så djupt att han hörde hur det knakade i hängselstropparna. Hon såg ut precis som fågelsång tänkt sig att en prinsessan borde. Long och smärt försedde med lång hjärt i självpadd och högdragen, oerhört högdragen. När hon tilltalade någon av de andra unga damerna, reste sig denna genast upp och ned djupt, och fågelsång, som hade lätt för att lära, byggade alltså djupt när han blev tilltalad, och det blev många bugningar till höghetens sysselsatse huvudsakligen med honom. Och detta var ytterst ansträngande för fågelsång, ty hon envisades att tala med honom på tyska, medan han endast kunde tala svenska. Det enda som hon fick av honom var därför ettivånda framstammat nyxtförstanden Eures Horstzeit. Ingen av de andra brydde sig om att uppträdda som tolk, och högheten pratade på utan att fästa sig vid hans distress. Till slut blev situationen outhärdlig för fågelsång. Han grepsa för tvivlandsmod, tog sin hatt, stutsade upp ur stolen, och grep men underdån i bugningprinsessans hand. –Ajö, Eures Horstzeit! – sa han helt på dus, bugade hastigt för de övriga damerna och rusade iväg, utan att akta på de uppmaningar att stanna kvar, som min väljudande kör klingade efter honom. En liten stund senare satte han åter på turisthotellets terrass, och lovade sig själv att han hädan efter skulle akta sig för att slå ned på obekanta flickervarn, hur tilltalande de en månde varan. Då fick han helt plötsligt se det fem unga damer han just lämnat komma framåt promenaden. Främst gick prinsessan och fröken Lingonhjälm arm i arm, bakom kom de tre andra, och allesammans tyckte sig utomordentligt roligt. Fågelsång dolde sig omsorgsfullt för att inte bli sädd, men en ung man som satt i ett sällskap vid närmaste bord reste sig och hälsade arty. –Vad är inte Lansöding Lingonhjälms flicka, den svarta? – frågade denna sällskapet. –Jo, det var det, svarade den unge mannen. –Vem var den andra som höll en under armen? –Det var en fröken Kalberg från Göteborg, datet i Kalberg och Svensson där. Handelsagenten Fågelsång kände hur han blev alldeles kall, så svor han till, tömde sin grogg och gick till hotellet för att packa. –Slut avsnittet –Herr Fågelsång i Societén, läst av Lars Rolander. –Avsnitt två av Göteborgs flickor och andra historier. –Detta är en LibriVox inspelning. Alla LibriVox inspelningar är fria public domain. För mer information eller för att bidra, gå in på LibriVox.org, inläsning Lars Rolander. Göteborgs flickor och andra historier av Sigeströmberg. –Avsnitt två, tur i spel. Prokuristen Karl-Oskar Anderblad tog sig verkligen något ut när han seglade östra hamngatan fram med vidberättad hatt, raglan och damaskerade skor. Och det måste därför anses mycket oförsiktigt av han Sven Karlsson att presentera sitt ideal för honom, ty anderblad var i fliktycke. Föllden blev också att Karlsons aktier hos idealet skönk återlångt under pari, i samma ögonblick som Anderblad så fröken analysas flickar, för första gången pejlade varandras djup, och i Anderblad singade under brandfria hjärta, slog lidelsen ut i full låga. Det blev en skön kväll, mitt för Karlsons snäsa växlade snabba talande blickar. Handtryckningen vid avskedet blev lite mer intensiv än nödvändigheten påkallade, och icke nog dermet. I ett obevakat ögonblick hade Anderblad lyckats utverka den skönast tillstånd, att få möta henne även kvällen därpå. Det möttes, och när det sedan i biografens hallmörker såg och kärlek och brotts ljuvligt rysliga scener rullas upp på duken, vågade han vid ömare momenten sakta trycka hennes hand och låt oss förebygga detaljerna. Innan kvällen var förliden, hade det båda slutit ett fast och tillfälligt förbund för hela livet. Men ove, Gud Amor har vingar. Knapp tre dagar därefter mötte Anderblad åter sitt öde på handgatan. Hon var smärt och smäckor och rörde sig med en gras som ställde hans dit till så dyrkade analysa totalt i skuggan. Hon eller ingen tänkte här Anderblad, men beslöt samtidigt att det första alternativet skulle bli hans musik. Just då hälsade en av hans bekanta på henne och blev ögonblickligen huggen i kragen av Anderblad. Vad heter damen som du hälsade på? Angår det är dig. Blev vännerns och mera intressen belevenhet vittnande svar. Säg vad hon heter så bjuder jag på en halva, sa Anderblad edel, med diplomatisk takt ignorerande ohövligheten. Vännern var Göteborgare och följaktligen affärsmann. Elsa Berglund, Kassa hos Svensson och Jonsson, svarade han därför prompt, säger vi äggers då. Anderblad som med stora krigskostnader vunnit första tummspreaden av den mark han tänkte ärövra följde med och mankerade mötet med analysan. Dagen därpå blev han, mot luft om nya halvor, av kontorschefen hos Svensson och Jonsson presenterad för fröken Berglund och kampanjen var genast i full gång. Den blev rätt hård till en yngling som skulle först petas, men mer än en vecka kunde hon icke motstå hans målmedvetna uppvaktning och hans lycka stöde sikker av att analysa förklarat sig hata honom. Men lyckan blev kort. Efter 14 dagar lät hon förstå att hon önskade vissa garantier för hans kärlig svaraktighet. Och när Anderblad tyckte att det ingen broska var med förlåningen, förälskade hon sig genast åter i sin föregåse och Anderblad stod ensam i den kalla världen. För att demonstrera gick han genast och lycklig gjorde lilla signel undgren som länge förgeves falkat efter honom. Signel var dock alltför mycket kär och han alltför lite. När hon för åttonde gången på samma dag ringde till honom. Blev han därför ohövlig i telefon och hon måste för sin självvaknings skull bedja honom att inte vidare besvära sig för hennes skull. Så var den saken klar och Anderblad åter fri. Det var nu som försyn en ingripp med sitt finger om för att straffa eller uppmuntra Anderblad må vara osakt. En förmiddag när han satt lutade över fakturaboken anlände ett expressbud med en liten rosa färgad biljett. Vilken Anderblad med en aning av kommande olika bröt och läste den lydde såhär. Käraste kaloskar förlåt att jag varit elakt mot dig. Jag älskar dig så och ångrar mig alldeles gräslig. Möt gick väl din signel. Anderblad stoppade ned dokumentet. Savlar sa han tyst och lidelser fritt och fortsatte sitt arbete. Men när han gick till middammet an utanför porten analysas han logg med hela ansiktet och gav honom den upplysningen att han fick följa henne hem. Tänk vad du är snäll, svarade han, mera varmt den upp riktigt. Det förtjänar du och så var jag elakt mot dig förut men jag ångrade mig genast. Anderblad teg men befarade det värsta. Plev du mycket ledsen? Han såg på flickan och var onökeligen söt. Ja, varför inte? Jag blev alldeles för tvivlad, gög han alls och färm. Och det går nog aldrig över till att han dystert. Stackas min gosse. Det låg en oändlig ömning till tonen. Vet du, jag har heller inte varit riktigt glas än dess och därför så? Så? Åh, ingenting. Det hade hunnit hennes port och hon räckte honom sin hand. Han tog den, sköt henne före sig in i porten och kom tio minuter senare ut med belåtet om en lite tankfullt utseende. Knappast hade han eftermiddag satt sig att njuta sin siesta för en telefonklockan störde hans djuvaro och han hörde Elsa så pran i luren. Är du ond på mig, Kaloskar? Du har behandlat mig grymt med en då, nej aldrig. Så hjärtekor du är, ser du? Jag måste ringa dig. Åh, du förstår inte vad en flicka kan känna. Anderblad kallsvettades, men den gamla Adam tvingade honom framåt. Jag trodde att du hade glömt. En kvinnas kärlek är evig. Jag gick tillbaka till ena därför att jag blev ond på dig, men håller du ännu av mig, Kaloskar? Myr än något annat i hela vida, vida världen. Det klamerade han med en värdighet som förrådde vana. Åh, säg ett ord och jag är din. Älskade, andades Anderblad i tratten, och ordet tyckte svara välfunden till svaret kom genast. Jag möter dig i kväll vid kontoret. Enare vill träffa mig, men han ska få besked. Så ringde hon av. När klockan slog sju på aftonnen beredde Anderblad sig att gå och kastade en blicken av fönstret för att se om Elsa var där. Blicks snabbt drog han sig tillbaka med blod som stelnade av fasa. Till där ute gick Ikeblad Elsa, utan även lilla signer och den blonda analysa alla tre betraktande varandra med hätska blickar. Himlar och kaffe, hur ska det här gå? stönade han, men gick samtidigt ut i tamburen och ställde sig framför spegen, där de kvinnliga kamraterna brukades efter om deras hattar så då tillräckligt snett för att anses kunna sitta rätt. Du är alltid en tusan till kar Anderblad, sa han till sig själv. Det är galna i det alldeles samman, och jag undrar inte på det, men för sjutton en sådan stund jag får om de får tag i mig. Jag måste vänta tills de gått. Han gick in på kontoret, tog morontidningen som hela dagen legat olest på hans pulpet, satte sig och började läsa för att fördriva tiden. Det första han fick se var följande notis. En Göteborgare med tur. Enligt vald från säkert källa uppgivit skallen vinst i Hambörgörelopteriet om etttonra tjugo tusen mark har tillfallit prokuristen K.O. Anderblad här städes. Han läste notisen tre gånger, och det blev allt mera klart för honom, att tur i spel inte nödvändigtvis behöver betyda otur i kärlek. Så slängde han tidningen i ett hörn, reste sig, sårade i sitt innersta, och förbannade i otryckbara ordalag, dels de tre damerna som endast vill att åt hans vinst, dels och ännu mera den omständigheten att han inte hade någon lot. Sedan detta var väl uträttat, satte han sig åter och skrev tre brev, Alla av samma lydelse. Min fröken, på förekom en anledning får jag meddela att jag aldrig spelat på lotteri, och ska därför, om ni så önskar, ha nöjet presentera er för min vän Lundbong, som har utsiktat inom kort arva i näldre skypplig och förmögen farbro, med ett största högaktning K.O. Anderblad. När breven vore klara lyftade han sin högre hand mot takpanelningen, och svoren dyred att aldrig under några omständigheter ägnar en blick åt något femenintväs. Därpå tog han hatt och rock, som gick till fönstret för att se om luften var ren. Det tre vore borta, men på andra sidan gatan svävade en engel i tunnbans kjol och blåred hatt. Anderblad kände engeln, och rusade i nästa sekund ut för trappan för att ännu en gång söka fånga lyckan. Slut avsnitt 2. Tur i spel. Läst av Lars Rolander. Avsnitt 3 av Göteborgs flickor och andra historier. Detta är en LibriVox inspelning. Alla LibriVox inspelningar är fria public domain. För mer information eller för att bidra, gå in på LibriVox.org. Inlässning Lars Rolander. Göteborgs flickor och andra historier av Sigeströmberg. Avsnitt 3. Prisse. Prisse var taxafötsel och ohejd advana, och ägdes av bankbokhållare Gustav E. Stenblad, som i sin tur ägdes av farmasiekandidaten Lucia Sederberg, vilken unga dam tjänst gjorde och ett av stadens apotek. Gustav och Lucia älskade nämligen varandra inbördes som ungt folk för sedd hava, och vore lite smått förlovade. Prisse älskade allt som Gustav tyckte om, utom punch och cigarrer, och därför hade även han sålt sin lilla fyrbenta skäl till farmasiekandidat Lucia Sederberg. Det faller av sig självt att Gustav under sådana omständigheter skulle ha många ärenden till apoteket, fast den han inte såg det minsta sjuk ut. Om dagarna brukade han titta in och köpa aspirinpulver, som sedan i halvkilos paketer, presenterades till en ogifthand, som hade flugan på pulverförgiftning. Men om kvällarna, när Lucia hade nattvakt, smög han dit med priss i hälarna. Prisse fick då tjänstgöra som förkläder, tillspåde han, och Gustav obevikligen kördes ut klockan halv tio. Till Lucia ansåg inte att det passade sig för en ung flicka att ta emot besök senare än så. Så vore Gustav och Lucia mycket lyckliga, om en deras läppar var tredje dag, efter Lucia svart kvällar vore lite sönderkysta, så gav det ju endast Gustav en kärkomen anledning att köpa serat hos Lucia. Men ett paradis är inte något paradis, om där inte finnes en orm, och detta oentvikliga attribut anländer också så småningom. Den kom i en mycket obehaglig skepnad, nämligen i form av fröken Sylvia Rosenblom, vars pappa ny skott till de sälla jaktmarkerna. Och som ingen mammon får förekomma där, hade han sett sig nödsackad, att vid avrejsan lämna sina rikaltiga världsliga tillhörigheter i sin enda doktorsvård. Gustav träffade Sylvia på en bal, och blev genast bländad. Visserligen måste han för sig själv erkänna, att hon, fast en söpt, inte gick upp emot Lucia, men däremot var ryktet om hennes kova stor och lysande, möjligen mera stort och lysande än bemälda kova själv. Nu kom en sorglig tid för Lucia. Gustav smak för aspirinpulver svalnade allt mer. Nästa nattvakt var han tvungen att gå på sammanträde, och kunde bara stanna en kvart. Gången därpå var han bortbjuden, och kom inte ans. På nästa gång brydde han sig inte om att ge något motiv för sin bortovaro, och Lucia besvärade honom inte heller. Tjänstfilliga väninnor hade upprepade gånger, med illa dål glädje rapporterat, att Gustav varit synlig ute i stan med Sylvia Rosenblom, och Lucia fick härgenom sin misstanke bekräftad, att en annan tjol kom i mellan. Alltså grät honen skvett, blev sen indingerad, lagade till ett morfinpulver, tog det, och så också återvärden med lugna ögon. Men om Gustav glömde Lucia, så fanns det dock en som inte svekade. Det var prisen. Hans lilla hundgärna kunde inte fatta varför det sedvanliga apoteksbesöken inställts, tyder hanst tycker vore dessa en mycket förmånlig institution. Han blev nämligen alltid unfängnad med skorpor och småbröd på apotekskvällarna, och detta tilltalade honom mycket. Men han var dock alltförväl uppfostrad, för att förhäva sig dären, att han reagerade mot sin herre så härskades vilja, utan han följde fortfarande Gustav lika trogge, och slickade Sylvias hand med samma energi som förut Lucia. Så en dag kom och Gustav, Sylvia och Prissy sällskap vägen förbi apoteket, och Lucia tittade i samma ögonblick ut genom fönstret. Det var väldigt vad den flickan tittade på dig, sa Sylvia, och nevel kär i mig, förmodade Gustav, alla fruntimer är sån galna efter mig. Ja, är det inte vad jag alltid har sagt, det gör ingenting ur en karser ut, anmärkte Sylvia, ortskyldig, och Gustav skulle just replikera något obehagligt när Prissy kiljade upp för apotekstrappan och ställde sig där viftande med svansen. Kom, Prissy! rött Gustav med onödig stränghet, men Prissy Svans fick ännu bättre fad. Ett nytt rytande hade endast i följt, att Prissy började skrapa på dörren. Vi fortsätter att ge sjutton i hunrakan, han är ju galen, sa Gustav-ilsket. Ja, vi gör väl det? svarade Sylvia i så foglig ton, att Gustav borde an att oråd. Hennes misstankar vore nämligen väckta, och hon hade beslutat att undersöka hur det förhöll sig med flickan i fönstret som tittade så väldigt. Redan på kvällen hade hon med par tjänstvilja vän Inners hjälp fått veta hela historien och ansåg sig skamligt bedragen. Gustav hade ju naturligtvis vuret att hon var den enda han nånsin älskat. Som hon nu var lite romantiskt anlagd, beslöt hon att gråta sig till söm stängkvällen, som det brukas i böcker. Men redan när hon knäppt upp lusen, började sorgen övergå i förtret, och långt innan hon fått av sig håret, var hon pin-ilsken. Då satt hon sig och skrev ett svabelsyrat brev till Gustav, och så somnade hon lugnt och glatt i känslan av att hon gjort sin plikt. När Gustav dagen däppå, 16 gånger för Jeves, sökte att träffa sylvia, hinsåg han att det verkligen var slut, och som Lusia just då hade vaktväll, beslöt han att gå på besök hos henne och ordna till så att allt blev bra igen. Klockan halv nio anlände han alltså med en låda konfekt i handen och priss i hälarna till apoteket. När Lusia i luckan sovende var, kom hon till ett ropa glädje och överraskning, och slängde upp dörren på vidkaven. –Nej, se välkommen Gustav, så roligt att du hittade hit en gång, stick in! Med minnen av en segrande herrförare steg Gustav in i vaktrummet, dit prisse redan kilat i förväg, men i dörren stannade han. Där inne satt nämligen en ung man som kelade med prisse, och i ersättning blev tillgivit slickat på hand. Han reser sedan när Gustav kom in, och Lusia kom glädjestrålande fram. –Får jag lov att föreställa min gamle vän här stenblad, och min fästman, löjtnant söderflykt? Slut avsnitt tre, prisse, läst av Lars Rolander. Avsnitt fyra av Göteborgs flickor och andra historier. Detta är en LibriVox-inspelning. Alla LibriVox-inspelningar är fria public domain. För mer information eller för att bidra, gå in på LibriVox.org. Inläsning Lars Rolander. Göteborgs flickor och andra historier av Siggeströmberg. Avsnitt fyra. Mannen och hans överman. Handelsagenten Sven R. Persson var som bäst sysselsatt med att läsa morontidningen, när det pinglade på hans bordapparat. Persson, blånglynd och kompanin, svarade han med sin vederhäftigaste affärsröst, men slog genast om när en mjuk sopran frågade, –Träffa, ska du sannar Persson själv? –Det är jag, svarade Sven är rartigt. Var med kan jag stå till tjänst? –Å, är det ni här Persson, så roligt, det är kärstin Jonsson. Tack för senast! –Nöjet är uteslutande på min sida, fortfar Sven i samma anda som förut. –Uterst angenämt att ni ville ringa så att jag ännu en gång fick njuta av er djuvastämma, etc. –Fröken Jonsson var nämligen välskapad, och Sven är icke oemotaglig för kvinnligfägningen, fastän han var övertygad umkar och ämnade fortsätta med det. –Som bekant finns det endast en som har det bättre än en lycklig giftman, och det är en lyckligt ogift dito. –Sen är här Persson, fortsatte Fröken Kärstin, jag vänder mig till er i en mycket delikata färg. –Alla ålder ombusörjas prompt och med full diskussion. –Vad tänker ni om mig om jag vill få träffa er? –Tänker om er, upprepade Sven är, att säga det skulle bli för mycket här i telefon, ord kunde förresten knappt uttrycka det. –Till Sven visste att ord är obiliga, men ändå ganska användbara ibland. –Vad ni gick god, här Persson? –Jag är den bästa människa jag känner, –försäkrade Sven övertygande. –Jag också, sa Kärstin, och efter denna något oklara replik överenskoms, att Sven skulle möta klockan sju när hon gick från kontoret. Redan fem minuter före sju promenerad Sven är Persson, skruddad i sin nya ljusgröna vårpalletå utanför Kärstins kontor, och redan en kvart över kom hon punklig nog för att vara fruntimer. Tysta promenerade det vid sidan av varandra framåt gatan, han väntade på att få veta vad hon hade att säga, och hon på Gud vet vad. –Vem vet väl vad en kvinna tänker på? –Till slut bröt hon tystnaden. –Snella, här Persson, sa hon, jag tänker bedja er göra mig en stor tjänst. –Jag är det, sa Persson uppmuntrande, –men jag kan knappast med att göra det. –Sjenera är det inte för mig, –uppmanade han, –men han tänkte, hon kan väl i Jössern namn inte vilja vicka, –och jag som bara har 7,60 på mig. –Men det var inte det hon ville, –efter diversa hosningar och en mästerligt jord rådnad började hon, –Ni känner ju Carl Eppelbomb, ja, fyr tusan. –Ser ni, han och jag, hum, ja, så, han och ni, –det hade jag ingen aning om. –Ja, det var ju ingenting bestämt, men i alla fall, ni förstår. –Sven förstod mycket väl, han var ju inte själv utan erfarenhet på området. –Men igår fortsatte hon, såg jag honom i sällskap, men annan flicka. –Ett sådant nöt, han har ingen smak alls. –Nej, och nu vill jag inte vara med längre. –Det är rätt stå bara på er. –Jag hatar honom, bravo fortsätt med det. –Men nu måste ni hjälpa mig. –Som ni förstår vill jag dra med heder och spelet och därför, hum, jag vet inte hur jag ska säga det. –Vill ni, hum, vara snäll och lotsa som om ni vore väldigt kär i mig? –Hon vände sitt rådnande ansikte mot husväggen, –där det förresten fanns en lämplig butiksrutta att spegla sig. –Det ska jag vist lotsa, svarade Sven, beredvilligt. –Det är inte svårt alls. –Och, och, så ska jag lotsa. –Att ni är förbaskat kär i mig, ja. –Det är jag med om. –Så ska vi träffas och möta Eppelbomm och bräcka honom, utmärkt. –Kom så går vi till Breutigams till att börja med. –Det gingo och på östrand mötte det lyckligt nog Eppelbomm, –som inte alls såg svart sjuk ut och kom överens om att han var bräckt. –Från Kondis ging och du på bio, för att se Titanicss undergång, –och där, när dödssymnen spelades, –böjde sig Svenär Persson, –gammal syndare som han var och kärstens öra avviskade. –Narmare dig, ännu närmare dig. –Ett par dagar senare träffade han Eppelbomm och gjorde honom sällskapet stycke. –Jag ser att du går och drar med kärsten Jonsson i förtiden, sa den ungeman. –Retade dig, frågade Persson vänligt. –Nej, inte alls van går det mig. –Du har ju ränt efter henne så förbaskat förut, har jag märkt. –Ja, känner henne knappt, men hon kanske har varit intresserad av mig. –Det håller jag inte alls för otroligt. –Det gör jag, så var det Svenilskt efter vad hon har sagt om dig. –Vad hon då sagt om jag får fråga? –Att du är den största idiot hon känner, upplyste Sven mera beredvilligt än sanningseligt. –Hon känner ju dig, anmärkte Eppelbomm i kutan hette. –Ja, men du är den störste idiot hon känner, har hon sagt. –Det lön! –Det tror jag inte, för hon kan ju inte gärna känna någon större. –Förresten ger jag 17-nivån tycker. –Jag är nett och jämnt presenterad för henne, och vi har inte bytt tio ord. –Det var väl därför hon inte anfrågade dig om det? –Vicket om? –Om det inte gjorde ont att ha ett sånt ansikte som du, spottade Sven nu och avläxnade sig sedan i god tid för att undvika handgripligheter. –Men han funderade mycket över Eppelbommspåstående. –Dan där på träffade han kärsten som vanligt för att promenera en stund. –Det är Ging och Östra hamgatan, och när det hade hunnit till Hallberg stannade kärsten. –Kom nu, fästman lilla, så får vi se om de har några vackra förlomningsringar i fönstret. –Sven kom genast. –Ska vi gå in och köpa ett par, sa Sven, bara för att bräcka Eppelbomm? –Gud, så ni skämtar här, Persson, kvittrade kärsten, till fore vill att gå lite för långt. –Ja, mina blodigt allvar skämtade Sven vidare. –Ska vi? –Frycken Jonsson teget ögonblick. –Sven? –Komde sen tyst och mjukt. –Det klack till i Sven är. –Han anade en kommande olycka och skulle helst ha villat rymma, men det var för sent. –Om du verkligen håller riktigt av mig så? –Fortsatte den mjuka rösten. –Vad ska man svara på sånt, Sven betänkte sig. –Kanske ni du föredrar att vänta lite innan vi bekantgöra det för världen, lilla flicka? –Så han ett sista försök att rädda sin frihet, men det lyckades inte. –One, Sven, vi gör som du vill. –Alla människor må gärna veta om vår lycka. –Men det tog en Sven under armen och tog honom med sig till Hallbergs. –Slut avsnitt fyra, läst av Lars Rolander. –Avsnitt fem av Göteborgs flickor och andra historier. –Detta är en LibriVox inspelning. –Alla LibriVox inspelningar är fria, public domain. –För mer information eller för att bidra, gå in på LibriVox.org. –Inläsning Lars Rolander. –Göteborgs flickor och andra historier av Siggeströmberg. –Avsnitt fem, referatet. –Kvinnor, sa journalisten, med en maliceus betonning på det tyttusad. –Inte så, inte så, skötskalden in. –Kvinnan är i sammanfattningen av allt som vi, men jag vet, –som där Goya språkade jag också för i världen när jag var gymnasist, –men nu har jag vuxit ifrån det. –Jonalisten tog en ny sigaret. –Min erfarenhet av kvinnkönet är mångsidig och rikhaltig, –och jag har aldrig fått anledning att anlägga dina åsikter om det. –Men så skriv jag ju heller inte på hem. –Diktar, förlåt. –Bja, men av alla kvinnor jag träffat finns det en som jag aldrig kan glömma. –Så, är du brute? –Ja, inte på det sättet, det är bara det att jag aldrig kan förlåta en. –Låt oss höra historien. –Det ställer mig vissligen själv i en lite löjlig dag, men i alla fall, låt gå. –Det är rätt länge sen det hände nu. –Jag var reporter i nyheterna, och som ni kanske minns så ansågs jag inte höra till det sämsta. –Men jag var ung på den tiden, och det var inte utan att ett par vacker ögon kunde göra mer intryck på mig –än vad som är hälsosamt för en man i yrket. –Bi den tidpunkten började du osa lite skandal kring nationella smultrombolaget, –och vi fingonys om att ett hemligt styrelse sammanträder skulle hålla sig direktörns villa utanför stan, –och redaktionssekreteraren kallade mig till sig. –Vall, så han, jag vill ha ett referata i mötet, och du ska skaffa med det. –Hur i herraans namn vill du? –Det blir din sak, så att jag får referatet bara. –Hej, gick ut ganska fundersam och driv omkring på gatorna. –Jag begrepp fullkomligt vad referatet betydde, och att varenda redaktion i stan var vilja att sälja sin skäl för att få det. –Men jag förstod också att smultromfolket inte ämnade släppa ut ett ord och vore på sin vakt. –Plötsligt rycktes jag ur mina funderingar av en härlig syn. –Det var en kvinna, och en kvinna såna, till och med var skallskudda med nådade penna skulle komma tillkorta, –och han försökte beskriva henne. –Lång, smärt, elegant, och rörde sig med fullkomlig gras och självmedveten behärskning. –Jag var bländad, bedårad helt enkelt, och halvt omedvetet vände jag om och föllde efter. –Mitt beslut var hastigt fattat, jag måste bli bekant, och åt som jag ikke kunde finna på något annat sätt i en hast, –tog jag upp en femma steg fram hälsad och frågade om hon tappade en. –Hon smålogg kastade en hastig blick i sin väsk och svarade att den inte var hennes. –Sen var det ju lätt att fortsätta, och jag lyckades få följa henne ett par kvarter till som skulle in i en butik. –Mitt namn är Valle i Nyheterna, sa jag innan vi skildes. –Så intressant, svarade hon leende. –Jag har hört mycket talas om er, verkligen. –Ja, ni lär ju vad den smartaste reporter i stan. –Så gick hon, men glömde visst att säga sitt eget namn, och jag funderade mycket över hur hon kunde ha hört mitt. –Det var ju på den tiden annars inte mycket känt, utan kamratkretsen. –Någ man är ju tidningsman framför allt, och snart hade jag glömt flickerbarnet för att välva de vildaste planer, –om jag skulle komma åt det efterlänktade referatet. –Jag måste ha det, skulle ha det, och tog en spårvagn ut till direktörns villa. –Klockan var nära halv åtta på kvällen, och det var redan mörkt när smultrombolagets styrelsemedlemmar började komma. –Jag räknade dem, och fann snart att samlingen var fulltali. –Då hoppade jag över stacketet på ett mörkt skyddat ställe och smög fram till villan. –Det var ljusigt hörnrum, och mot gardinen såg jag skugorna av flera personer. –Så fälldes persienerna ned, sakta smögare runt huset. –Ett fönster i första våningen stod öppet. –Jag tvekade ett ögonblick, men inte längre. –Man gjorde väl inte sina första lärstpårningar merka för oskull. –Så tog jag ett tag i styrprennan, svängde mig upp och lättrade in. –Hur jag smög mig fram till ett rumbe läget inte hörnrummet, och där, vid ljuset av en ficklampa, –tog ett minutsjöst referat av sammantredet, hör inte hit. –Nog av, jag fick det, och smög mig bort när herrarna skulle till att skiljas. –Och en sabla sak var referatet, det var det som sprängde humbuggen. –Häntrade ut samma väg som jag kommit, tog ett fritt språng över några kruvspörsbusskar, –och stod ansikte mot ansikte med min bekanskap från eftermiddagen. –Jag erkände att jag tappade koncepterna. –Så, herrval i nyheterna, son, ni har slagit er på inbrott. –Ja, hum, nej, stammade jag. –Och jag förstår så väl, svarade hon. –Tidningarna har redan börjat tala ont om stackars pappa, och nu har ni lyssnat i sammantredet och ämnar krossa honom. –Pappa, va? –Ja, just pappa. Jag är dotter till bensomdirektören för smögfrombolaget. –Och nu är pappa i svårigheter som han säkert skulle reda upp, –och bara pressen lätt honom vara i fred, men han ska störa så kallas brottsning, och ni, ni ska göra det. –Hennes röst hade börjat dara allt mera, och där hon talade slut skänk och ned på en trädgårdsbänk med ansikt till händerna och skakat av snyftningar. –Naja, jag var ung då, och dum, mycket dum, och jag tålde inte att se en kvinna gråta. –Jag satte med breviden och drog hennes huvud mot mitt bröst, fördundan hennes händer och kyste det uppåt vända, tåldränta ansiktet gång på gång. –Gråt inte, gråt inte flicka, viskade jag. Här tagg man och skriptet bränder gör med det vad ni vill. –Med delar jag anteckningsblocket med det dyrbara referatet i hennes lilla hand, kyste henne ännu en gång och gick. –Vår tidning hade damdar på ingenting från sammantredet, men jag var nära att få slag när jag öppnade morgonskrihet. –Det här stod referatet, mitt referat fullständigt exponerande smultrombolaget och försett med fyra dubbla rubriker, –och inte blev jag mycket gladare när jag med första posten fick en biljett av följande lydelse. –Bästa hervand, tusen tack för referatet. Det var just vad jag ville ha, men som jag uppgivit allt hopp om. –Ni blev väl inte ond när ni får höra att direktör Bensons dotter i verkligheten är morgons grids nya kvinnliga medarbetare. –Förövrigt vore väl kyssarna tillräcklig ersökning för ditt besvär? Är det tillgivna Alice Krona, alias fröken Bensom? –Det är historien, Gossar, och jag anser att man måste vara skalld för att se något förmildrande hos en sån kvinna. –Skål! Slut avsnitt fem, referatet, läst av Lars Rolander. –Avsnitt sexa, Göteborgsflickor och andra historier. –Detta är en LibriVox-inspelning. Alla LibriVox-inspelningar är fria public domain. –För mer information eller för att bidra, gå in på LibriVox.org. –Inläsning, Lars Rolander. –Göteborgsflickor och andra historier av Siggeströmberg. –Avsnitt sex, ett sköman söde. –Kaptainseleven Karl Johan Klyverbom kom seglande sydväst till syd upp för handgatan för Lavor Brice. –Fid kungsportsbron fick han se en lämplig tjolvajan ned åt kungsparken, och fast den där var mitt på blanka eftermiddagen gjorde Klyverbom en skarp gir åt styrbord, slog ut ett par rev i seglen för fartens skull och strök för sina goda femton knop ned i riktning mot den lockande tjolen. –Enligt all naturens ordning skulle Klyverbom ha hunnit flickervarnet, tilltalat det, avsnoppats och gått ut på nya strövtåg, och då hade det just inte heller varit något särskilt att skriva om. Men det gick inte så. –Till just när Karl Johan var nära att hinna upp henne, intervenirade ödet i form av en mycket välpressad ungman, som kom runt ett hörn, hälsade bekant på flickan och gjorde en sällskap mitt för Klyverbomsnäsan. –Nu är det ju så att ingenting sårar ett skömanshjärta djupare än att bli ersatt av en annan kar hos ett fruntimer. Och fast den kapteenseleven inte hade den minsta himmelska eller jordiska rätt till flickervarnet, så sköde dock i hans inre, när han sakade allt längre bakåt, sköd på ett sätt som boddade ont för den välpressade. På något avstånd följde han dess åta paret genom gatorna, och när de passerade genom slottskogen skrindar, gladdes hans onskuffölla hjärta, och han drog sig så småningom allt närmare. På en lämplig skuggig och folktonplats ansåg han det vara skäl att handla, steg därför fram och placerade kraftigt om målmedvetet sin massiva skömansnäve i basen av den välpressades oklandliga nackbena. Den välpressades sprang fullt ofrivilligt några meter, och när han sen vändes om för att se om det var en ek som ramlat över honom, fick han se Klyverbom göra sin djupa reverens för det skrämda flickervarnet. Då blev Gossen illsk, gick fram till Klyverbom och frågade vad meningen var, för att klargöra detta dängde Karl Johan till honom igen, så att han gick till vila ett par minuter på närmaste gräsmatta. – Det ska du ha för häromkvällen din lymmel, rött Karl Johan. – Häromkvällen, kveden andesfakt, jag har aldrig sett er för. – Aldrig, försök inte, jag känner nog igen er, det var ni som antastade min syster häromkvällen, och bara er illa åt, men ni kom undan då. – Men Gustav, kvittrade den sköna, det skulle jag aldrig ha trott om dig. – Det är en sabla löng, svarade Gustav Indingerad, jag antastar aldrig någon. – Han nickar alltså i han skyldig avkunnade Klyverbom. – Ja, det är ju alldeles tydligt, instämde flickan, och resonemanget var ju fullkomligt kvinnologiskt. – Nej, men Karin, tyst Gustav, jag vill inte tala med dig, gå din väg. – Ge du dig inte i väg på fläcken så sablar, understödde Klyverbom och började väckla upp rockärmarna. – Gustav hade tydligen ingen lust att göra vidare bekannskap med skömansnevarna och drog sig sakta bort. – Ajö då, sa han, men ingen svarade. – Kommer ett stycke bort, stannade han, vändes om och tittade, så drog plötsligt ett leende över hans ansikte, och han begav sig halvspringande på väg mot stan. – Klyverbom och flickan slog sig ned på närmaste bänk, och han, som gratulerade sig själv till sin diplomatiska begåvning, njöd obeskrivligt av att ljuga en fruktansvärd historia om Gustavs svåra försynryssor. – Detta fort gick ostört en god stund, men plötsligt uppenbarade sig Gustav åter på valplatsen, nu klädd i spansk rör och en grovlämad svart och vit bulldog. – Klyverbom började känna sig obehaglig till mots när han såg den komma, och hans oro var icke oberättigad. – Både han och flickan reser sig när Gustav kom. – Ja, nu är jag här igen, sa denne glatt och lyfter på hattet. – Då går väl ja, svarade Klyverbom. – Det gör ni nog inte, sa Gustav vänligt. – Pass på honom, Cesar! Cesar steg fram och nosade intresserad på Klyverboms byxor, och skömmanden kände ur knäskålarna slog mot varann vid tanken på att han möjligen också ämnade smaka. – Nu sa Gustav fortfarande vänligt. – Kanske ni underrättar oss om ursanti, som ni sa om mig, men säg sanningen, den där hunden tål inte att höra folk ljuga. – Klyverbom vred sig. – Ja, bulldoggen fick ett tecken och kom morrande fram. – Nåja, ja, kanske jag tog miste på person. – Kanske? – Ja, nästan säkert. – Nästan? – Ja, alldeles säkert då. – Det låter höra sig, blev förresten er syster antastad alls. – Det hör inte hit. – Nej, men det intresserar mig. – Jag har ingen syster, kände Klyverbomsvagt. – Se, så nu är jag rehabiliterad. – Vad säger du nu, Karin? – Förlåt mig, snälle Gustav, göddflikkebarnet. – En sån usling den karn är. – Nu kommer andra kapitlet, sa Gustav därefter. – Nu står ni stilla, medan jag randar ryggen på er med den här käppen. – Vid minsta rörelse har ni cesar i benet. – Det blev dock för mycket för klyverbom. – Men kraftig spark träffade han cesar under hakan så att hunden sjunk in i medvittslösheten snabbt. Nästa tempo var att tasera skömasneven mitt i ansiktet på Gustav och så bar det iväg. Han sprang med den högsta fart han orkade, till han visste att bulldoggen snart skulle kvickna till och ville gärna vara isäkeret innan dess. Vid grinden vände han sig om och fick ses cesar komma som skjuten ur en kanon, tydligen driven av en oemotståndlig längtan att få träffa Carl Johan Klyverbom. Carl Johan, som däremot ikke önskade träffa doggen, formligen flög till närmaste ringlinjevagn och han upp den just som vagnen satt igång. Doggen var då bara fem meter borta och med dessa ljurs vanliga trohetssprang han med vagnen för att vakta ut klyverbom. Så fick Carl Johan Klyverbom sitta där, allt jämt kulsliggade tillmod så åka ringlingen runt, runt, runt. Slut avsnitt sex, ett skömansöde, läst av Lars Rolander. Avsnitt sju av Göteborgs flickor och andra historier. Detta är en LibriVox inspelning. Alla LibriVox inspelningar är fria av Lyck Domain. För mer information eller för att bidra, gå in på LibriVox.org. Inläsning Lars Rolander. Göteborgs flickor och andra historier av Siguströnberg. Avsnitt sju, ett slädparti. Olivia Rosenblom ansågs hemma i Göteborg vara sött och var en mycket vacker flicka. Enligt det härskande begreppen, i den enkla lanssända där hon nu bodde hos sin farfar. Och som hon dessutom var såndåter till den förmögne patron Rosenblom på stora fälanda. Är det inte underligt att Conrad Pilquist älskade henne? Conrad var visserligen bara biträdd i Algotsson och Kompanystjärn, Specerie, Kortvaru, Mode och Diverschehandel, där samma städes. Men han hade knollrit hår, små, vaksade mustager och böjelser för mera romantisk litteratur, samt dessutom ett gott sätt mot kunder, och han hyste stora förhoppningar att dessa utmärkta egenskaper i förening till sist skulle besegra den sköna. Men hon tyckte svara särdeles hårdflörtad åtminstone för en man i bodbekäntens anspråkslösa ställning. Pilquist hade expedierat henne många gånger, men inte lyckats få enset intresserat ögonkast, och detta trots att hans lockar och flytande svada gjort honom populär bland traktens hushållsfröknar och inspektors stöttrar. Detta sorgliga förhållande släckte dock inte Pilquist sömma låga, tvärtom. Hans beslut att bli måg på stora fälanda blev fastare än någonsin. Det är klart att det inte kan gå, resonerade han för sig själv. Inte har man någonsin läst om att det är gott på det viset. Jag måste utföra något dåd i storstil, något som kommer henne att beundra och se upp till mig. Sen ska allting gå som en dans. Några dagar senare var det kalas på stora fälanda och i samband med det slätparti. Pilquist var naturligtvis inte bjuden med, men Gud Amor hade lika fullt tvingat honom upp till stora fälanda gårdsplan, för att få se när den älskade åkt ut och få rädgas på den lycklige som satt på hundsfotten. Det var ett kalltgöra, Pilquist frö som en hund där han posterade i vinterkvällen, till vindens vebteskar på bitande in över fälandarsjöns istäcke, i hans blodbrann kärleken till Olivia Rosenblom, och den höll hans skäl varm, om också kroppen fick sitta emellan. Om sidor körde slädarna fram och konrad Pilquist ställde sig lite i skyndmundan när gästerna togad ur. Där kom kronofoden och häradskrivaren och sågverkstisponenten och alla möjliga andra celebriteter, och mitt i högen hon. Pilquist glömde kylan och kände endast en bittergiv känsla genomströmma sitt inre, när han såg hennes strålande vlikar, vilka sorgligt nog inte riktades mot honom, utan mot sågverkstisponenten son, Løytnanten. Först när Olivia tog ett plats i en kapsläde, slog den stora planen som en bliks ned i Pilquist's hjärna, och han tvekade inte en sekund. Med två språng var han framme vid släden och gav Løytnanten som just skulle ta plats bakpå, en puffsat han stod på huvudet i en snödriva, och innan någon fattat vad det var frågan om, hade han gripit tömmarna, givit hästen ett pisgrapp, och det var iväg ned mot skön. Steg ett illkytt ur fällarna framför honom, besvarat av ett mångstämigt ropp bakom, men Konrad Pilquist let piskan vina och får av med allt skarpare fart. Resis som Justa Bärling tänkte han sabla stiligt, så vände han sig om i släden och ropade efter berömda mönster. Det konrad Pilquist riddade till 20.000 kyssar och en hel binga kärlekspré, fånga mig den som kan. Men han såg samtidigt att den sista uppmaningen synbarligen var överflödig, till Løytnanten hade kommit upp i sin driva och var redan på väg efter honom i en annan kapsläde. Livia höll sig fullkomligt lugn. Hon hade uppfattat situationen och senterade den. Det minns han inte många unga damer i våra dagar, som får vara med om en regelrätt anglivering, och förresten skulle det ju bli ytterst angenämnt att räddas av Løytnanten. Men Pilquist, berusad av sin järvabragd, tydde hennes tystnad som beundran, och hans hjärta slog i kapp med hästfötterna skallå. Färden gick över sjön i svindlande fart. Bakom röt Løytnantens kom andostämma ilskna uppmaningar att stanna och löften om strök. Men Pilquist's häst var den bästa, och avståndet ökades sakta men säkert. Stanna din förbaskade kryddbonesare, kom Løytnantens röst, annars ska jag slå sönder vart enda ben i din usla kropp. Ha Tyrann, skrek Conrad den romantiska tillbaka, aldrig ska du röva min vänna, bruder min armar. Så kom han plötsligt att tänka på att Gösta Bärling och hans bortrövade bryvkystsrätt avsvärt under sin slädfärd, och han ansåg exemplet efterföljansvärt. I synnerhet, som det utan detta lilla arrangemang, inte skulle bli någon riktig stil på det hela. Allt så böjde Conrad Pilquist sig fram, tog Olivia under hakan med vänstra handen och kystde hennes rosenläppar, medan Løytnantens som inte var längre borta än att han kunde se vad som hände upphävde ett avgrundsroll. Men det skulle Pilquist aldrig ha gjort. Ty och Olivia var en väluppfostrad flicka som inte lät sig kyssas av obekanta herrar och av ganska få bekanta, och dessutom var hon en handfast flicka, så att knappt hade kyssen bränd på Olivia släppar, för den en örfil brände på Conrad sin, och den efterföljdes omedelbart av flera. Conrad var alldeles handfallen. Han var fullkomligt oberädd på ett såklart slitt nedstörtande från sin sällits himmel, och tömarna glede och sakta undan hans hand. Olivia grepte med ögonblickligen, höll in hästen och störtade i Løytnantens armar, när han fem sekunder senare hamn fram. Och Løytnanten tryckte henne onödigt tätt in till sig, och pilkvist kunde tydligt uppfatta en del ord som sa honom, att befattningen som måg hos Rosenblom Junior redan var tillsatt. Men Løytnanten uppbehöll sig i alla fall inte länge med Olivia. Han hade lovat Conrad stryk, och som officer och jäntleman skyndade han sig att infria sitt löfte. Slut avsnitt sju, ett slädparti, läst av Lars Rolander. Avsnitt 8, Göteborgs flickor och andra historier. Detta är en LibriVox inspelning. Alla LibriVox inspelningar är fria, public domain. För mer information eller för att bidra, gå in på LibriVox.org. Inläsning Lars Rolander. Göteborgs flickor och andra historier av Siggeströmberg. Avsnitt 8, Affär är affär. John Andersson var innehavare av en mindre agenturaffär i Nordstan. En foxtärger, bärande, men mindre sällan lydande, namnet Tiptop. Samt en spanskrörskäpp med guldkrycka. Dessutom älskade han världens skönaste kvinna. När en kar i kär är ju alltid föremålet det skönaste i världen. Andersson var dock i fullt lycklig. Tyvärldens skönaste kvinna hyste inte ett särskilt intresse för honom. Och fanns det något sådant så var det rent av negativt art. Han hade nämligen försommat det psykologiska ögonblick då han kunnat försäkra sig om den skönaste bland dödliga. Och dyliga underlåtenhetssynder äro som bekann ungefär det svåraste en ung man kan begå. Därför hade hans namn strukits från listan och han från det familiära Johnny blivit degraderad till här Andersson. Men Andersson beundrade även naturen och därav kom det sig att han en vacker afton befann sig i sällskap med tiptop på käppen sittande på vita bandets paviljong i slottskogen, förtärande en enkel Rosenheger och drömande om den tid och maiken. Så hette världens skönaste kvinna, skulle obligatoriskt förekomma i hans sällskap. Följden av dessa drömmar var att när han gick glömde han käppen med guldkryggan. Komendets stycken nedåt vägen ärinnrade John sig sin förlust och vände med en viss hastighet tillbaka för att återfå klinoden. I dörren till paviljongen kolliderade han med en medelåldersjämtlemann och skulle nog med en ursäkt ha lämnat plats om han inte i främlingens ansätt sin dyrbara käpp. Andersson var i melletiden belevad man och blev därför inte ohövlig, utan lyfte artigt på hatten och sa, förlåt min herre har visst tagit fel käpp. Den andra tittade på käppen, det tror jag inte, svarade han. Men det tror jag, svarade John med eftertryck, den där käppen är nämligen min. Så sa den andra lugnt, under de fem år jag haft den har jag i alla fall ansetten vara min egendom. Men nu fattade Andersson humör, nej hör nu min bästa herre. Han tystnade plötsligt, ty inifrån lokalen kom tippt upp med svansstumpen i frenetisk rörelse och Anderssons käpp i munnen. Det blev ursäkter, käpparna undersöktes och befann att svara i detaljelika och på grund av detta egendomliga sammanträffande stiftade herrarna bekannskap och fänga sällskap hem. Mitt namn är Andersson, sa John, firma J.A. Andersson, agentur i kaffe, djuttgoldskarn och cigarrer. En driftig ung man, sa den andra gillande, ja, mitt namn är Sönstein. Inte J.F.B., den store miljonären? J.F.B. Sönstein, är mitt namn, svarade främningen smålände, och Andersson greps av en hemlig vördnad inför denne siffronas och guldets kung. Nu ville ödet att Andersson solande sig i detta magnifika sällskap på Linégatan mötte sin skäls älskade, i sällskap med banktjänstemannen Fågelsström, hälsade och passerade. Det var sjutton, sa Fågelsström till Maiken. Vad John frotterar sig mot Manny. Hur så? Det var ju miljonären Sönstein. Han gick och pratade så gemytligt med. Vad är det? frågade Maiken, intresserad. Hur kan han känna honom? Åh, jo, man har ju hört, svarade Fågelsström likgiltigt. Vad har ni hört? Ni som rör er i finanskretsarna har väl reda på en hel del? Nu inskrängte sig Fågelsström verksamhet i banken till tjänstgöring vid kassan för inbetalningar, men han ville gärna imponera på flickerbarnet. Ja, det är egentligen en affärshämlighet, men det gör ju ingenting. Det där två har en hel del affärer ihop, amerikanskt vetobommel och sånt där som man hovar in pengar på. Känner John så mycket pengar då? Om. Miljonär blir han kanske inte, men en fem, sexhundratusen kan han inte undvika när Sönstein håller honom om ryggen så som han gör. Sen talades inte vidare om saken, men Fågelsström la märke till att Maiken var mycket tangspridd resten av kvällen. Samtidigt utspann sig ett litet samtal mellan Sönstein och Andersson. Det var en sötflickade där, så nämningen en före när de passerat paret. Vem är det? Det är i fröken Limblom hon är så gott som, lite förlovad med mig. Så, så Sönstein, tillått mig gratulera, presentera mig vid tillfälle för er fest med, eller så gott som, haha! Två dag senare mötte Andersson, Maiken, på östran och gjorde sällskap, och Maiken, som till en början var lite stram, tinnar efter tio minuter så fullständigt upp, att Andersson beslöt att genast avfyra den högviktiga frågan och få ett bestämt svar. Han hade nu lärt sig att inte försumma det psykologiska ögonblicket. Men när ett ögonblick omsider anlände, anlände även en oförutsedd händelse. Händelsen var den stora miljonären Josef B. Sönstein, som kom uppifrån avenyn och demonstrativt saktade farten, småligende som en kyrkengel. Andersson kunde inte motstå lusten att brillera med bekantskapen, utan presenterade. Sönstein var en emabelkar, det blev super med champagne och dyligt, och när detta var slut hjälpte han Andersson att följa Maiken till porten. Da han därpå ringde Andersson upp Maiken för att höra om hon ville promenera ett slag på kvällen. Tråkigt nog var hon upptagen. Kvällen därpå var hon bortbjuden. Sen var det överarbete och annat kväll efter kväll, tills Andersson en middag, efter att ha väntat 20 minuter utanför hennes port lyckades träffa henne. Han beslöt att genast göra slag i saken och gick alltså på i ulvstrumporna. – Maiken, san, det är en sak jag vill tala med dig om, en viktig sak. Det var lustigt, sa Maiken. – Nej, det är inte alls lustigt, utan det ramaste allvar. – Ska du tala allvar, ne, hör du? – Maiken, jag älskar dig. – Va, gör du, sa du? – Älskar dig, ja, så gör du det? – Det där lät inte vidare uppmuntrande, men Andersson fortsatt ändå. – Jag har älskat dig länge, Maiken. Min affär är ju inte så stor än, men… – Hör du, John, av rött flickan, jag vet vad du vill säga, bryr dig inte om det du. – Va? – Minar du? – Ämnar du? – Säga, nej. – Ja. – Men vad är anledningen? Säg åtminstone anledningen. – Vad den förkrossade Andersson. – Anledningen är den, att jag i slutet av månaden förlova mig med Josef. – Josef? Josef, vem är det? – Herr Schönstein, naturligtvis. – Andersson tvärstanade, så lyft han på hatten, vände om och gick sakta nedåt gatan, följd av tiptop, som sorgsut slokade med svans stumpen. – Slut avsnitt åtta. Affär är affär. – Lest av Lars Rolander. – Avsnitt nio av Göteborgs flickor och andra historier. – Detta är en LibriVox inspelning. – Alla LibriVox inspelningar är fria public domain. – För mer information eller för att bidra, gå in på LibriVox.org. – Inlesning Lars Rolander. – Göteborgs flickor och andra historier av Sigeströnberg. – Avsnitt nio, Artiga Karlsson. – Karlsson är likhet med de flesta svenska herrar, vanligen något orakad, men i övritten fulländad gentleman. – En omständighet som i all synnerhet kommer till synes i hans bemötande mot damer, även om dessa är obedagade, mindre sköna och till och med medlemmar av FKPR. – Häromdagen stod Karlsson på bakre plattformen av en spårvagn. – Just när vagnen satt i sig igång, sökte en dam hoppa upp, men som hon naturligtvis hade snubbelkjol, resulterade det hela i att hon slog en vacker saltmortal bakåt och landade på bakhuvudet i stensättningen. – Den uppsättning av stålfjädrar och valkar som hon använde för att hålla lockfrisuren skick, tog emelletid emot stöten, så att själva den lilla levande kärna, som omsorgsfullt dåldesgivt in i börret, blev fullkomligt oskadad. – Emelletid hade Karlsson inte varit overksam, medan det lilla flickerbarnut roterade i atmosfären. – Med tryck i signalsträngen hade han stoppat vagnen, hoppat av, framåt, till han var en man, och i samma ögonblick som damens huvudlunk las sig till ro på sina stålfjädrar, var Karlsson där. – Med oändlig ömmet lyft han upp damen, borstade av hennes kläder och hjälpte henne upp på vagnen. – Hon tackade honom på damers sedmenblick, som om han splottade existens, vore en dödlig förolämpning mot henne. – Karlsson smålog hult och vackert, tog av hatten och byggade djupt. – Damen vände hastigt på huvudet och körde ett hattnål spjut in i Karlsons vänstra öga. – Karlsson smålog än mera och byggade igen, men resultatet var att damens hattnål återretangerade hans vänstra öga. – Karlsson låg som en sol, men nu ingrepp kondaktören. Han var nämligen ung och nitisk och tyckte inte om mordvapen i dagligt bruk. – Har nu fröken, sa han därför, ni körde hattnålen i den hans öga. – Karlsson gav kondaktören en förebrående blick, och damen sökte med sina blickar för rinta både Karlsson och kondaktören. – Gör ringen till alls, sa Karlsson till henne, – Om fröntimret tycker att det är roligt får ni gärna sticka dit nålen en gång till. – Och Karlsson smålog, – Ja, skyddare är ju så dyra, muttrade kondaktören, det kostar ju ända till femöres stycket. – Polis, skräck damen, här blir ett ensamt fröntimret antast att på en spårvagnat två slusskar. – Ni har gjort fröntimret lässet, sa Karlsson allvarligt till kondaktören. – Ni är en drulle! Samtidigt hoppade damen av vagnen baklänges och började återrotera i atmosfären. Sekunden därpå foggade kondaktören av Karlsson, därför att han använt ordet drulle vid tilltal av tjänstemann i tjänstutövning. – Karlsson hamn fram till damen just när hon landade på stålfjädrarna, gette upp henne, borstade hennes kläder, bugade djupt och fick återhattnålen i vänstra ögat. Men Karlsson bugade ännu djuppar och smålok som aldrig förr. Hans vänstra öga är nämligen av emang. Slut avsnitt nio, artiga Karlsson, läst av Lars Rolander. Avsnitt tio av Göteborgsflickor och andra historie. Detta är en LibriVox-inspelning, alla LibriVox-inspelningar i fria public domain. För mer information eller för att bidra, gå in på LibriVox.org, inläsning Lars Rolander. Göteborgsflickor och andra historier av Siggeströmberg. Avsnitt tio, en egendomlig likhet. Merkantile ambassadören Erik Karlkrans, hemmahörande i rikets andra stad, var innehavare av ett fördelaktigt utseende, något lösa moraliska begrepp och en avgjord böjelse för det täcka könet. Denna böjelsebesvarels varmt har könet i allmänhet och i synnerhet av fröken ställa på stat, en ungdom som även delade Karlkrans båda förstnämnda sympatiska karaktärstrav. Det kan därför knappast förvåna den världserfarne-läsaren, att en vacker dag när ställa var ledig finna henne och bemelde Erik in kvarterad dieterum i den närbeläggna staden V-Borgs Grand Hotel, medan i resande boken Karlkrans brydliga stil hade plitat ett E-V Karlkrans med fru. Men ett märkantilt sendebud har som bekant vänner var han drar fram, och olyckan vill att Karlkrans när han och ställa kom in i matsalen för att få en bit förra avresan, för han ett bord besatt av några av sina kunder i stan och deras damer. Erik hälsade givetvis med utsökt artighet, men önskade samtidigt när han såg damernas blickar, att ställa inte vore fullt så våldsamt extravagant i sin klädsel. Man insåg att det nu gällde att hålla tungan rätt i man. Olyckan ville medle till att ställa och portkärn beställt ett rikstelefonssantal, och knappt hade det såta paret börjat angripa smorgosbord, för denne funktionär visade sig dörren, och högt och tydligt sa, «Fru Karlkrans, klart till Göteborg!» Karlkrans kände sig mindre väl, medan ställa var ute, och tog i ren distraktion tre snapsar on switch. Men samtidigt var hans affärsmana gärna i verksamhet och kläckte en idé. När ställa kom tillbaka hälsades hon därför morden, «Nå, Marie, träffade du Sven?» «Ja, ja, men» svarade hon utan att peta vad det var frågan om, men i känslan av att det var bäst att hålla med, och han möter, «Ja, visst! Very good!» Resten av samtalet föddes i lägre ton, och vännerna ansträngde förgäves sina öron. När måltiden var slut gick ställa upp för att göra sig ordning till avresan, och Karlkrans stig in i kafet dit vännerna draget sig, och blev glatt mottagen. «Hå, fasen! Karlkrans!» hojtade gråssandlar Pålson. «Inte visste jag att du var gift!» Sällskapet grinade stilla, men Karlkrans svarade med väl spelade oskullt. «Gift? Nej, det känner jag inte heller till.» Allmän förvåning. «Men frun! Ja, så hon! Det är min svägerska Marie gift med min bror, ni förstår. Vi ska möta honom i Uddevalla. Vi reser dit nu.» «Ooooh, en missräknad kör från damerna.» «Men jag tycker hon liknar en liten upppasser. Ska jag sett någonstans?» inföl gråssandlare Svensson misstänksamt. «Alldeles, ja, det har jag alltid sagt, instämde Karlkrans glatt. Hon är likställda på stad, som om de vore tvillingssystrar, men det vill hon inte höra talas om. Där har vi en förresten, ajöken med tärskap. Åh, ne, gå inte, både damerna, presentera er svägerska, och Karlkrans presenterade.» Det blev en trevlig halvtimme. Damerna blev och förtjusta ifru Karlkrans, och Svensson skämtade om likheten med ställa på stad, fast den var ju stor skillnad förstås, och damerna avvisade in den gerat varje tal om en sådan likhet. Så slog avskedets timme. Vangen var framkört, och Karlkrans var ute för att ordna bagaget. Så visade han sig dörren. «Skyndade nu, san!» Men damerna hade svårt att skiljas. Så gick han och skaffade en cigarr och pratade i tjoskern ett slag, tills han märkt att han endast hade fem minuter att tina till stationen på, som en blikst var han vid kafedörren och avbröt damernas animerade avskittstagande med ett givrigt «Skyndade ställa, tåget går om fem minuter.» Ett ögonblick följde en andlös tystnad över sällskapet. Så skyndade ställa sig. Slut avsnitt 10. En egen domlig likhet läst av Lars Rolander. Avsnitt 11 av Göteborgsflickor och andra historier. Detta är en LibriVox inspelning. Alla LibriVox inspelningar i fria public domain. För mer information eller för att bidra, gå in på LibriVox.org inläsning Lars Rolander. Göteborgsflickor och andra historier av Siggeströmberg. Avsnitt 11. Revibesöket. Måd och fanny som sent om sidor fått sina sommartoiletter. Man vet ju hur ordana sömmerskor är och går ut och såg på stan, och det tyckte själva att de prydde upp den. Det tyckte synbarligen också två unga, vidberättade herrar av stadens affärstyp. Och som beslut och handling, även hos köpmän i mindre framskjuten ställning i Göteborg är å ett, så både det unga jäntlemännen att få göra sällskap. Måd och fanny lyft in din gerat näsorna ytterligare en centimeter mot scenif och fortsatte oberörda sin väg. Men det båda herrarna vore också fullkomligt oberörda och upprepade sin begäran. Nu rådnade Måd lite, bevärdigade den närmaste mänblick och sa kort och kallt, var så god och låt oss vara i fred. Men bästa fröken, din armormitet att få så förtjutsande damer gå utan sällskap. Måd så fanny's hjärta anväknade lite. Jag ska be och få tala om att vi inte stiftar bekannskap med herrar på gatorna. Det förstår vi så väl så, men låt oss nu få utgöra undantaget som bekräfta regeln. Måd och fanny växlade en blick och den sa så mycket som tja, låt gå, det är ju alltid ett eventyr för ett par familjeflickor, men då går vi direkt hem. Flickor har som bekant begåvningen att kunna tala med ögonen. Då jäntlemännen ikke vidare blev o motsagda specialiserade det sig på var sin ungdam och Måd och fanny bemötte dem ganska nådigt. Efter tio minuter vore det vid damernas bort och dessas hade trott scenäriska övertalningsförsök ett kallt adjö. I sista minuten grept och en av de båda ynglingarna efter ett halmstrå, ty sig flickerbarnen vore sötta. Men om nu damerna nödvändigt ska gå så kan ni väl följa med oss och se revinn i morgonkväll. Och till fanny så rörda häpnad svarade Måd genast. Ja, tack, det vill vi visste. Vi har länge längtat efter att få se revinn. Härarna skeno av belåtenhet. Härligt, var ska vi skicka billetterna? Ja, adressen ser ni och namnen. Tillåt oss Bergman och Jonsson, Alma Karlsson och Marie Andersson. Så skylde sällskapet för att träffas dagen därpå. Alma Karlsson var husjungfru i Måd och fanny's hem. Gamaltro känner inna, ilsken, ogift och följaktligen manhaterska. Marie Andersson var också till åren kommen kokerska i samma familj, ogift med ovanämda konsekvenser, och dessutom lite religiös. Ingen av dem var just av det slag som en ung man skulle välja till ledsagarinna, ens tvärsrevegatan, ens ändå genom livet, och båda visste det. Till dessa båda damer anlände nästa eftermiddag ett par billetter till sommartjaten, och följden blev att deras liv under den närmaste halvtimen hängde på en tråd. Sen gingodde till fröknarna för att höra vad de trodde. På undrare, samord bestämt, är det möjligt fröken, undrade Maria tveksam. Underligare har man hört, inföl Alma morskt och satanessan i vädd. Man är väl inte så lastgammal heller och ser ju ganska skaplig ut. Alma har fullkomligt rätt instämd ifall ni. Det är någon som sett er och blivit betagen. Men tänk, gnällde Maria, att bjuda mig en billett till ett så syndigt nöje. Ja, för min del kan inte och vill inte gå. Prata inga dömheter, vi går, avgjorde Alma, inte kan vi låta kararna köpa de dyra billetterna förgeves. Men, visst ska Maria gå, övertalade fröknarna. Och med Almas kraftiga bistånd lyckades det vända Marias inga lunda allt för motvilja fötter, från den rätta vägen till syndens stig. Senare på kvällen pinglades till Erik och Christian, de unga damernas för ögonblicket ordinarie, om sällskap på kvällen. Och när teatern slutade, mötte de Alma och Maria. –Nå, hur gick det? – Inte såg vi några karar, svarade Alma med en glimta missräkning i rösten. Det satt ett par unga gloporna när vi kom. En brivde mig och en brivde Maria, och nog glodde de alltid, men de gick efter första akten, och förresten kunde det ju inte vara dem. Men borta i parken mötte det båda paren två herrar som kastade hetska blickar på Erik och Christian, men underlät åt hälsa på damerna. Slut avsnitt 11. Revibesöket läst av Lars Rolander. Avsnitt 12 av Göteborgs flickor och andra historier. Detta är en LibriVox inspelning. Alla LibriVox inspelningar är fria public domain. För mer information eller för att bidra, gå in på LibriVox.org. Inläsning Lars Rolander. Göteborgs flickor och andra historier av Siggeströmberg. Avsnitt 12. Piggans festman. Lundbom satt i sin bekväma vilstol, gäspade och lutade huvudet mot en röda kudde med broderad inskrift till min kära gubbe, som hans fru sytt åt honom, strax innan hon bad om den nya hösteräkten. Han sög och lock skönk och sakta ned, och han försönk i en ljuv stilla slummer. En mild ro göd sig kring hans trötta skäl, och en stilla, oh så stilla snarkning, vanade sig ur hans inre människa. Han hade det frit fullt, men det räckte inte länge, för en giftman räcker sånt sällan länge. Pang! En dörr slog igen mänskgräll, så att huset skakade sina grundvalar, och den döva frun som bor mittemot Lundboms skakade sitt ålderstigna kranium och lagade. Det är en affärsligt vad de spränger där bortna i den nya gatan. Man skulle skriva till tejningen om ett. Lundboms själv hoppade högt i luften, hamnade vid nedkomsten på stolkarmen och yttrade saker och ting. Oh, så du yttrade i Lundboms, sa Lundboms fru. Det var hon som på ovanämda diskreta sätt kommit in, att du vill säga såna saker i en damns närvaro. Lundboms får upp som om han suttit på ett gråshäftstift, tryckte ena handen mot sin skadade södra del och den andra mot hjärtat. Oh, förlåt, sa han och såg som kling. Så såg han på frun. Var fara i damen? Frun stelnade till, men imponerande skäst pekade hon på sin egen omfattande kroppsydda, talade och sa med högtidlig värdighet. Här, Lundboms mål upp. Ja, så bara du. Och så fortsatte han med iver och värdigt att yttra saker och ting. Men då brast fru Lundboms tålamod. Om en röst som inga lundalät som en kärubimsflöjd klara stämma, komenderade hon. Svär inte, Lundbom! Lundbom bröt tvärtav tiraden och svalde i hepenheten ett par år så fula att hans blåa öga smög mot spridskåpet, där hans magenbitter förvarades. Men när du slår i dörrarna så etc., sa han urskuldande, att du åstadkommar allvarlig kroppskada på din älskade make, så kan väl inte själva den bleklagd och låta bli att idka ett enklare blomsterspråp. Jag har orsakat slå i dörrarna! svarade frun med eftertryck. Vad är det? frågade Lundbom intresserad, som om det varit fråga om ett förhör i Lutters lilla kattekes. Amalia har festman! Orden utslungades med en viss kläm, men tycktes inte åstadkomma beräknad verkan. Till Lundbom slog sig med det mest ländiga sinneslum åter och ned i sin stor. Han sitter där ute i köket och håller henne om livet. Fortsatte frun i förhoppning att väcka sin makers slumrande anständighetskänsla. Det gör han rätt i, anmärkte Lundbom. Lundbom, Lundbom, vad säger du? väsnades den huldamakad. Det är ju oanständigt! Någ så för fåglarna be den byta om, fast den jag inte kan inse varför hon ska hålla honom om livet. Frun var nära att svimma, men hon gjorde det inte, till hon hade ett värv att utföra här i världen först. Hon kände sin makt över sin femfot långe maket, en makt som era var fysisk en moralisk art. Hon beslöt att använda den. Gå och kasta utanom! Befallde hon lugnt, hon som uteslöt all tanke på motsägelse. Men söta! Gå! Lundbom gick. Med vild blodtörst i varje anledningsdrag, väntade frun att få höra Amalias fästmans nödrop, när han har Lundboms mera beniga än muskulösa armar, förpassades ut i den kalla världen. Och hennes väntan blev lång. Minut gick efter minut. Det blev en kvart, men fortfarande var allt fridfullt ut i köksregionerna. Men när fyrtiofem minuter försvunnit i evighetens hav, kunde hon inte hålla sig längre, utan gick på tåg ut i köket. Där mötte henne en syn, som talade om anspråkslösa människors enkla hemtrevnad. Runt bordet sutt och Amalia, fästmannen och Lundbom, de två sistnämda i skjortärmarna, och spelade femkort, och sista stick om fem öre, medan de läskade sina struppar med skummande pomril. Lundbom! var allt frun kunde få fram, och den tilltalade vände sitt gemytliga ansikte mot henne. Slå dig ned, min vän! sa den pliktfriheten med en inbjudande käst, så blev vi jämna par. och medvittslösheten beredd sin misskunsamma slöja över fru Lundboms skäl. Slut avsnitt tolv, pigans fästman, läst av Lars Rolander. Avsnitt tretton av Göteborgsflickor och andra historier. Detta är en LibriVox inspelning, alla LibriVox inspelningar i fria public domain. För mer information eller för att bidra, gå in på LibriVox.org Inläsning Lars Rolander. Göteborgsflickor och andra historier av Siggeströnberg. Avsnitt tretton. Ett litet missförstånd. När Karl Strandblad övergav Mimi för att ägna sig åt en framstående ledamot av ett dammkapell, svar Mimi hat och blodig hem i evigheters evighet. Inte just därför att hon tog själva förlusten så säddeles hårt. Ty om en ung man nonchalera en flicka så slåktar hennes intresse i regel med rekordhastighet. Men bara det att han var i stånd till en så låg och lumpenhandling upprörde henne i hennes innersta. Men Karl var inte den enda människa som Mimi hatade. Hon hatade nämligen också Annie Svanberg. Annie och Mimi som ett slag vore så pass goda vänner som ett par unga damer överhuvudtaget kunde bli. Och det är ju inte så mycket. Hade nämligen köpt en tombola lot tillsammans och på den hade det vunnit ett kort som gällde för 25 ridtimmar. Ett sånt kort är ju lagom för en person och för den skull beslöt och de båda damerna att kasta lot om det. Annie vann. Detta är ju för sig själv var väl inte så farligt. Samma veva fick Mimi veta att Annie kommit överens med reservunderlöjtnant nogblom att rida tillsammans med honom. Och fast en Mimi inte särdeles intresserade sig för nogblom så var detta nog för att byta vändskapen i dödligt hat. Nu ville ödet att Karl Strandblad som var en man med obetydliga tillgångar men desto större längtan efter sådana gick ner till sitt kontor vid samma tid och följden häravlev att han ofta om månaderna mötte henne ofta ensam men ibland i sällskap med nogblom som han inte kände. Han lade naturligtvis märke till den unga damen och hon till honom och som han hade god skräddarkredit gjorde han ett fördelaktigt intryck på henne. En söndag på Styrsö kom han utan eget förvållandet tillsammans med ett sällskap där också Mimi befanns sig. Han talades inte mycket vid men när det så mötte ett annat sällskap där Annie befanns sig och det båda damerna utbytte en översvallande söd hälsning drog han sig närmare sin förra älskade. Hör du, Mimi? Vem var den där damen som du hälsade på? Frågade han in tom som han sökte göra så likgilt i så möjlig. Hon gav honom en snabb blick och fick genast en satanisk idé. Vet du inte det? Det är ju den rika fröken Svanberg arvtagerska till den där värmländske sågverkspotentaten som du naturligtvis hört talas om. Svanberg sa Karl efter sin anden. Han hade aldrig hört namnet för. Ja, det känner du väl till? Naturligtvis, honom känner jag mycket väl till, Jökarl. Och fröken Svanberg omgavs nu i hans skäl av en liten extra gloria förgilt. Hur Mimi krånglade till det är inte gott att säga, men en halvtid med senare träffades honom och Anni och kystes varmt som för jäntliga damer för sedha. Med utomordentlig skickligt ledde Mimi samtalet om en stund kom den efterlänktade frågan. Vem är den där blånde han du hade i sällskap? Det är Karl Strandblad. Han slog lite för mig för. Så mistroget. Men jag var väl inte fin nog. Han behövde väl någon som kan mera värdigt varupans miljoner. Miljoner? Ja, hans pappa ägde ju en massa sågverk i Värmland. Nu har han alltsammans och dessutom en utmärkt affär här i stan. Vid denna tidpunkt sände ödet Karl till platsen och han blev presenterad. Han och fröken Svanberg kom och sällsynt bra överens och den kvällen skildes båda med en känsla av lycka på vänstra sidan av bröstet. Under den närmaste tiden träffades det ofta. Saken utvecklades sig normal och kulminerade en vacker afton på en soffa i trädgårdsföreningen. Jag har inte en enda släkting sakal. Utom en kusin i Australien och den är ju rätt avlägsen. Jag står också ensam i världen, sökade Annie sakta. Då grep Karl hennes händer på det traditionella sättet talade och sa det. Å, Annie, låt mig och så vidare. Några minuter senare när Annie fått munnen ledig viskade hon. Ska vi bo här i stan? Vilket du vill, älskade. Jag har alltid älskat Värmland. Så slår vi oss där då, det går ju lika bra. Att bo i ett sånt där lite brygsamhälle är härligt. Det är klart i synritt när man som du är här ska rinna där. Å Karl, Italien paus av vissa skäl. Säg Karl, ska vi ha automobil? Sådana detaljer bestämmer du naturligtvis själv. Å Karl, ny paus. Men en sak älskade Annie. Vi gifta oss i stillhet. Ingen stort prölla utan bara en enkel vigsel och sen Italien. Å Karl, Italien. Paus igen. Samma motiv. Saken svidar utveckling behöver inte detaljeras. Paaret gifter sig enligt överens kommelse i stillhet. Det bebo en trerumslägenhet i majorna och tycks leva lyckligt fast den automobiltjöpet får anstå i avvaktan på bättre konjunkturer i Karls affär. Men mimiungås inte i familjen. Slut avsnitt 13 ett litet missförstånd läst av Lars Rolander. Avsnitt 14 av Göteborgs flickor och andra historier. Detta är en LibriVox-inspelning. Alla LibriVox-inspelningar i fria public domain. För mer information eller för att bidra gå in på LibriVox.org Inläsning Lars Rolander. Göteborgs flickor och andra historier av Sigeströnberg. Avsnitt 14 ett konvenansparti. Fröken Margit lette en senaste missromanen sjunka ned i knät och såg tvärs över rummet inte ett ont anande moder var sysselsatt med att sticka en magvärmare. Mamma sa hon utan ringaste förberedelse. Jag är förlovad nu. Igen kom det med välvilligt intresse från den mindreårige Bror Fille som borta i törn höll på att räkna ut hur många öre om dagen han skulle behövas spara av fickpengarna för att bli stånd att subskribera på Mördarkulan i San Francisco hämlighet. Inlägget bemötas med det föraktig förtjänade, men moden tog istället ordet. Det... Det kom verkligen ganska plötsligt. Jag visste inte ens att du tog emot uppvakning från någon av våra unga manliga vänner. Det har jag inte gjort heller, förklarade Fröken Margit. Den här har knappast sett åt mig ens förut och han är förresten inte bekant i familjen. Men kära Margit. Det är inte lönt att grälla, morsan lilla. Han ska bli. Säg då åtminstone vem det är och vad han heter. Han är felis och tar snart graden och han heter bara Andersson. Kashi, herra hans namn tar du en bokmal utprast Fille, som i sitt stilla sinner närt, det få vit ska hoppet, att bli svåger med en general eller en pälsjägare. Jag trodde att du skulle hålla utnandt blikst. Varför det? frågade Margit smoder. Därför att de flöttade så skarp och störsjö i somras upplyste Fille till möteskående. Margit rådnade lite, men låtsades inte höra. Jag är gränslöst kär i honom, sa hon drömmande. I blikst, frågade den vetgidige Fille. Var inte näsvis du odoga. Mamma, jag är gränslöst kär i Svenn, i herra Andersson. Ja, kan förstå det, eftersom du sagt ja till honom. Jag har inte sagt ja, kär mamma, det är han som sagt ja till mig. Margit smod var beredd på rätt stora överraskningar från sin dotterskida, men detta var dock något mer än hon väntat sig. Vad menar du barn? Att jag fria till honom naturligtvis har fått ja, gick inte med detsamma, han tog mig förresten för pengarna skull. Till och med Fille var målös, och vad modern betreffar väntade hon när som helst en nervattack. Se mamma, det gick till så här. Vi träffades på badorten i somras helt flyktigt bara, men alldeles tillräckligt för att jag skulle få klart för mig att det var just en sån kär som jag ville ha. Han hade snälla ögon och höga tankar om sig själv. För när en kara, snälla ögon så får han gärna tänka hur högt som helst om sig själv. Han i alla fall alldeles sporta när det gäller oss kvinnor, men det vet han inte om. Nu, jag tog reda på att vi hade en hel del gemensamma bekanta, och när vi kom tillbaka till stan så såg jag till att vi träffades. Det vill säga, jag såg till och när jag fick fullkomligt klart för mig att han var just precis den enda kars som jag skulle vilja ha så beslöt jag att göra honom kär i mig. Det var nog inte lätt, förmodade filler. Nej, det var verkligen ganska svårt medgav marget oväntat nog. Svårigheterna gjorde mig naturligt spara ännu mera pigg på saken och min pappa steg väl inte från bodreng till stor gråssandlar för inte heller. Det var länge av hans energi har jag väl fått. Alltså började jag attacken på allvar. Vi träffades händelsevis när han gick från högskolan och ibland decimellan. Jag hade väldigt tur i det fallet och oss gemensamma vänner stötte vi allt som oftast ihop. Följden blev att vi blev vårsäädeleskoda vänner. Han berättade för mig om sina studier och planer, och jag var intresserad, verkligen intresserad. Tyder rörde ju mig ju närmare än han anade, och på det viset fick jag klart för mig att han gärna ville fortsätta sina vetenskapliga studier men helt säkert finga avstå när han väl tagit graden. Den hade han i alla fall beslutat att ta. Orsaken var den gamla vanliga. Han saknade sekiner. Då hade jag min anfallsplan klar, och jag visste att jag hade honom som min liten ask. Det som jag ämnade att göra, fordrade vissligen en god portionmod, men jag visste att jag hade tillräckligt av den varan för att utföra saken om också inte utan hjärtklappning. Jag satte det i verket för tre veckor sedan, när vi träffades på bjudningen på Veilers villa. Det var en vacker hösta och vad var naturligare än att vi fram på kvällen drog oss ut i trädgården för att titta på månen. Men kära barn, du kunde ju rakt skylt dig, utbrast modern, och tog nya tag i den för någon kongoneger avsäda magvärmaren. Ingen fara alls mamma lilla. Jag var så varm så. Sven och jag hade redan hunnit vänja oss vid att vara tillsammans, och även nu kommer vi lite avsides från det andra. Den saken skötte jag om. Vi satt oss på en trädgårdsbänk, och jag var förfärligt nervös och hjärtat slog vilt, och vände mig ändå mot honom och sa så oskyldigt som helst. En hel mängd herrar har sagt till mig att jag är söt. Tycker doktorn det också? Han såg på mig med ögon som om jag var något slags underdjur. Jag har sällan sett någon så förvånad människa, men han fattade sig ögonblickligen och svarade på sitt allvarliga sätt. Ja, fröken Margit, ni är verkligen mycket söt. Vad tycker doktorn är övrigt om mig? Han skruvade sig lite och kikade ur ögonfråna. Humm, ni är ni mitt tycke yttersympatisk ungdom. Jag är rik också, upplyst jag naivt. Jag lyckanskar er, fröken Margit, sa han, och dessutom är jag kär i er. Gud så överraskad karn blev, han formligen hoppade till, och jag undrar på det. Hur, hur sa ni? Stammade han. Jag sa att jag är kär i er, upprepade jag. Om jag vore som ni så skulle jag gifta mig med mig, eftersom jag är söt, sympatisk, rik och kär. Har ni lust? Nu smålog han lite besvärat. Man ska inte skämta om såna saker, fröken Margit, sa han. Jag skämtar inte, sa jag. Det är mitt blodig allvar, vill ni? Menar ni verkligen allvar? Frågade han tvivlande. På Hedersord svarade jag. Fröken Margit, sa han då dröjande efter att han funderat en stund. Det är en högst oväntad situation. Jag måste erkänna att fastning av för er hyser en mycket stor akning och jag även tillgiven hit så älskar jag er ändå inte. Om jag solades gifta mig med er så vore motivet inte kärlig, utan helt enkelt är att jag, för att fortsätta mina vitenskoppliga studier behövde komma i en ekonomiskt tryggat ställning. Spelar ingen roll vad ni tar mig för? svarade jag. Bara ni gör det. Skulle vi alltså anser oss förlovade? Här i min hand slå till. Han tittade ett ögonblick forskande på mig så slåg han till. Då vände jag mig mot honom och smålogg. Ni behöver inte kyssa mig om ni inte vill, sa jag. Men men han gjorde det ändå. Sen föreslog jag att vi skulle hålla tyst med saken tills vitare. Jag hade lämligen mina små planer. Sen dess har vi ofta möts och varit tillsammans och jag har observerat honom med tillfredsställelse. När tiden var innebörjade jag att annonschalera honom lite. Lätt honom vänta för geves och gick ifrån honom efter att ha varit tillsammans bara en liten stund och sånt där. Och jag såg hur det tog. Till sist i går mötte honom inte när han gick från högskolan, men såg till att han fick se mig i sällskap Det blev som jag väntat. Han var vita och rede när jag sedan träffade honom och började förebro mig. Jag var högdragen förstås. Min bästa svens, sa jag, med tanke på de omständigheter under vilka vi förlovad oss så tillät jag mig tro att du snarast tog det vara tacksam för att ibland få slippa mitt sällskap. Då tegan en stund och bara såg på mig så tog han mina händer och sa margit sen dess har mycket förändrats. Jag har kommit på det klara mig mig själv och vet nu att du är med käraren allt annat i världen. Då skrattade jag högt. Jag kunde verkligen inte låta bli. Har du kommit under fun med det först nu? sa jag. Det har jag vetat länge. För det hatt jag. Förut avsnitt 14 ett konvenansparti läst av Lars Rolander avsnitt 15 av Göteborgs flickor och andra historier. Detta är en LibriVox inspelning alla LibriVox inspelningar i fria public domain för mer information eller för att bidra gå in på LibriVox.org inläsning Lars Rolander Göteborgs flickor och andra historier av Sigeströnberg. Avsnitt 15 Andersons Frieri Mitt utanför Carl Gustav Andersons fönster låg Arvare Blomgrens trädgård. Det var en mycket vacker trädgård men den saken hör egentligen inte hit. Till det enda som intresserade Carl Gustav Iden var en vanlig grönmålad bänk som stod idylliskt placerad under en stor ek strax till Carl Gustavs fönster. När Carl Gustav i det elva tiden på kvällen vanligen anledde hem såg han, nämligen vanligtvis och denna bänk, Garvare Blomgrens piga som fast sluten i sin festman starka armar njöt den anspråkslösa kärlekslycka som på detta sätt beskäres en lidande mänsklighet. Visserligen varierade festmannen inte så sällan och ibland varierade även pigan men detta ändrade ju inte sakförhållandet utan Andersons utsikt var alltid densamma när han vid elva tiden castade den sedvanliga blicken ut genom fönstret. Nu var Carl Andersson en övertygad umkar vilket i detta fall liksom så ofta annars betyder att han i yngre dagar hyst en stor och allmännelig om en inte särdeles brodelig kärlek för det kön som på mer eller mindre lösa grunder kallas det tecka. Men nu var den tiden över han närmade sig hastigt fyrtiotalet kring hans tinningar hade håret glesnat och magens diameter let även en flyktig betraktare och ana den välsituerade umkaren. Men den bild av stilla lycka som regelbundet syntes utanför hans fönster började trots allt att så småningom tärar på hans nerver och det värsta var omkring om väckte domnande heta känslor i det efter tusen och en förälskelse som han kunde tycka upprundet hjärta. Han försökte låta bli att titta ut men det gick inte. Han kikade iskets svärjande över sig själv mellan persientpinnarna och till sist började han känna avund och hat mot blongrin spigas festman. När det gått så långt att han mitt på dagen är tappade sig själv att stirra ut fönstret och drömma att han kände ett par mjuka kvinnoarmar sakta lindarskring sin hals beslöt han att resa bort och rekreera sig medan en expressbyrå flyttade hans husgeråd till en våning i andra ändan av staden. Men Carl Gustav flyttade inte till just i den vevan träffade han Dittan Karlsson. Egentligen hade Carl Gustav lagt bort att bli bedårad av flickebarn men den här gången blev han det i alla fall. Inte så att han funderade på att gifta sig. Alla dyliga fåvit ska tankar vore fjärran från honom. Men i alla fall det kunde ju vara angenämnt med en liten sista flött innan han slog sig till ro och vilade på sina lagerar och fåtaliga gråhår. Fröken Dittan och sin sida blev angenämnt berörd av Carl Gustavs kraftiga utseende och sedan hon försiktigtvis hos hans bekanta hört sig för så att hon var säker på att inte var falskt sken mottog hon hans närmanden med en välberäknad kylig nådighet som inte förfelade sin verkan på Carl Gustav. Men någon slags flört ville hon inte vara med om. Carl Gustav fick inte så mycket som smeka hennes lilla hand till vi minsta försöker den vägen med sin moders ömma vård och förhöll sig själv mera pass i. Och som Carl Gustav ansåg att en kyst av en vacker flicka var bättre än tio av hennes mamma ökade detta endast hans energi. I svagare stunder tänkte han till och med på att löpa den tydliga risken av väktenskap som förefans och resonerade han då även om en sådan olika skädde så var ju ingen olika skädd. Fröken Dittan fan emelletid att det hela gick försakta och beslöt att bringa saken till sin spets till den endan inbjuds Andersson i familjen och placerade sitt rum som var romantiskt upplyst av en röd ampel. Och när Anderssons sinne lättat snågot genom några glaslig kör började Fröken Dittan tala om kärlek, kärlek i allmänhet. Säg Fröken Carlson sa då Carl Gustav med veckrust har ni i någon sin varit kär? Fröken Dittan gav honom en blick, äh kyss Carlson svarade hon mer skämsamt än elegan. Det gjorde Carl Gustav men just i det psykologiska ögonblicket kom Fröken Dittans mamma in i rummet. Så nu är Carl Gustav fast. Slut avsnitt 15 Anderssons friere läst av Lars Rolander.