 בשעה שש וחצי תוררנו לפיצוצים לא מהעולם הזה. רק שפעם, עשרים דקות אחרי, שמענו יר עם אינשקל, מאוד קרות. וזה דבר שאנחנו לא מולגלים. אני בנתיים התארגנתי על ציוד ובאוואטסאפ של הקיטת קוננות. חבר'ה, לפתח מחשירים, לפתח מחשירים. יש כבר ארוגים על 2-3-2 ואופנועים שרוצים לכיוון אופקים. או, על הציר הזה שם המתחתנו. אנחנו רואים טנדריים, עמוסים בציוד, RPG, עם המקלה מחובר בלמעלה, מוכן להרוג כל מה שיגיע מולו קיאוס, היום ונורא, ובעיקר ההבנה, שאנחנו לבד. שזה אני ואור. צריכים לעצור אותם, היא להיכנס פה ולבצע הטווח שעליהם בקיבוץ. מתחילו להתקדם דרך החורשה של הפינת חי לכיוון המתנסים, איפה שהם מתחנכים ידע לפתגים אל וידע לדבר. שמענו אותם נכנסים, שמענו אותם שוברים את הדלת, ידענו שהדבר הראשון שהם רואים מימול זה עסוקות המיניאטוריות וכל העבודות יצירה של הילדים, כולל של הילדים שלנו, וידענו שהם הולכים לעבור פה חדר-חדר. לא למצוא ילדים, לא למצוא שום איש, אבל כן להרוס את כל הדברים שהם ילדות של אנשים בקיבוט. משך משהו כמו שעתיים, היינו מולכו לייזו. ירינו עליהם תוך כדי מהבחות, כדי שהיא פחדוק בייציאה, ושהזכרו שיש כוחות מסביבה שהם לא מצליחים לראות. עכשיו, אנחנו בטשע ושבע עשר דקות, ואורן משמיע את העודה הזו. הילד, אנחנו עם החוליית משטרה פה, בתניסה למשרוץ מאחורה, ועכשיו יש רכב כרגל של המשטרה שרצה להציר הזה. ברגע ששמענו, שהוא אומר את זה, אנחנו הרשינו לעצמנו באותו רגע לעזוב את השכונה, רצנו לשכונה אחרת, ובגיל דיוק שהרכב כרגל ניהל אש מול המכבלים באיזה מקום שבו יש ירידה לתוך חניה, אנחנו עלינו על הקצח של החניה, הגענו נסתרים וירינו על המכבלים מאחורה. עכשיו, תוך כדי אנחנו מתחילים לראות סרפות. סרפות גדולות. בתוך הקיבוץ. וברור לנו ש... שמשהו רע קורה... אז רצנו לקד לבית שבקצה, בקצה. במעמד הזה, הייתה משפחה, המעמד כבר הדלת, התחילה להינמס. הם נכנקו, בקוחות האחרונים שלהם, הם הצליחו להרים את הילדה שהיא על תיסה גלגלים. אנחנו אכזנו אותה, אנחנו והשוטרים. גם אבא והאימא יצאו, בקוחות הילעים. הגענו אחרי המשפחה הראשונה שהוצאנו, הגענו לפה, דפקנו להם על הדלת, אמרנו להם שיכולים לצאת, וכשאימא יצא, רציתי לספר לה, שהחיות בפינת חי בסדר, כי אני יודע שזה מאוד חשוב לה. אז היא שאלה אם אנחנו יודעים מה עם הסף, הבן שלה שהיה מנותה קשר, והייתה לי הרגע שהמאוד רעה לגבי העניין הזה. הייתה מצלנו הצעירים בגיל 18 מקבלים חדרים לבד, אז בגלל זה, כל מה שקרק הרבה שכונת הצעירים. ומכיוון שזו השכונה הכי קרובה לשער הראשי, שממנו באו אחר במכבלים, והכי מצוידים, הם תכננו לכבוש את רעים ולהשעות פה. הם תכננו להיכנס לפה לבתים, לכבוש אותם, והקרבות היו אחרי זה עם בעיקר עם הצבא, שהגיע אחרי שערי לרב שצליח לעמוד על המדרחה הזו, ולגרום לזה שהמכבלים לא יגיעו לקיבוץ ובצר אותם בשכונה הזו. זה היה השלב שבו פחות או יותר נגמר התפקיד שלי בתור מגן הישוב ויותר אז זה שמחביר את הצבא לאיזה שכונת הלכת הלכנו לעשות עוד חבר כיתה תכוננות. בדרך כשיצענו אז נפתח איזה חלון של ממד ויצע מישהו שלא גר באותו בית ועכשיו, שזה אותו מה אתה עושב והסביר לנו שהאבא של שני הילדים שהיו בממד שהוא נמצא שם עם שני הילדים שהאבא והחברה נרצחו פרא לנו שהם כתבו על הכיר אנחנו לא רצחים ילדים ואני עומד ואני מסתכל וליד יש את השער הקטן של הילדים עם המון המון כדורים והרסל של האבא והיה ברור לי שבמקומת אחרים הדברים יהיו הרבה יותר יקורים שלא לכולם היה את השתי דקות להתארגן כמו שהיה לנו וכל מיני קבלת החלטות שהאנשים מאוד גיבורים שהיו פה בחוץ קיבלו וזה הבנה שאנחנו קו ההגנה האחרון של של האנשים שבכרו לחיות פה שבכרו לתעת פה את העת שבכרו להצטרף לתרבות היפה שיש במקום הזה שאנחנו חייבים לעשות את הכי טוב שלנו כדי לשמור על זה