 10. luku ensimmäinen osa, 7. veliästä. Tämä on LibriVox-äänyte. Kaikki LibriVox-äänyteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuoksesi vapaaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukiana Maikki Rody. 7. veliästä. Alexis Kivi. 10. luku ensimmäinen osa. Kului päiviä taasen. Tuli toisen kesän leikkuu-aika, ja huudassa kiikuili laiholoistoisa ja uhkea, jonka vertaista tuskin oli nähty. Silloin veliäkset säteilevän auringon helteessä leikkasivat huhtansa, ja pian oli muuttunut kuhilaiksi läikkyvä ollekin. Mutta vähitellen katosivat kuhilaat taasen, siirrettyin ja pirttiin. Tällä parven lämpymässä vilja kuivattiin, alhalla seinään lyötiin ja puhdistettiin. Ja oli viimein huhta ihan lakeja, jyvät korjatut, joista suurin osa viipymättä saatettiin viertolaan, mutta omiksi tarpeeksi jätettiin kuitenkin 20 tynnöriä. Tuli nyt jyvien kautta maksetuksi noin puolet väliästen maksettavasta, ja lupasi viertolainen kuitata heidän velkansa kaiken, ja heittäisivät huhdan hänelle kerran kaurolla veljeltäväksi. Antaisivat hänelle jukolan metsästä hirret uuteen uhkeaan riiheen, ja saattaisivat takaisin 40 härjän vuotaa. Ja veljekset suostuivat kauppaan. Niin olivat he pääsneet kiusallisesta seikasta, joka kuitenkin oli saattanut heidän aittansa jyviä enemmän kuin tulevan talven tarpeiksi. Mutta toise heille vielä tärkeämpiäkin kohtauksia. Tuosta veljasta, noista pulskeista huhtajyviistä, lennähti Juhanen aatus Viinan polttoon, ja kohta suostui hänen tuuminsa myöskin Timo. Muuttuota yritystä alussa kyllä iskivät vastaan, mutta voittipa viimein Juhanen ja Timon tahto. Juhani lausui liikuinka Viinakin, jos sitä taidolla ja kohtuudella nauttii, on iloksia onneksi etenkin heille, kaanen poikasille synkeässä sydän maassa. Ja kävivät he juoneen rakensivat pienen kölsän sudentarhan ojankoon ja saattoivat sinne jukolasta vanhan viinapannon. Sillä nahkapiitturilla itsellään ei ollutkaan varoja Viinan keittoon, mutta nytpä impivaaran ojalta savu suitsuilemaan taivahalle ja runsaasti antoi keitto kirkasta Viinaa. Rupesivat nyt veljekset huvittelemaan itseänsä naukkien päivät aamusta iltaan ja heidän aikansa meni kuin virran juoksu. Ja kahden kolmen päivän päästä jo kaikui heidän korvissaan lakkaamaton humiseva soitto, kuin kaukaisen pasuunan ääni ja iloisesti pyöri maailma ympäri heidän silmissänsä. Paita sellan he olientelivat pirtissä, josta alati kuului hirveä meteliä loilutus, milloin taasen painimisen jutine, milloin tappeluksenkin rahina ja jyske. Hyvä usein lennähti äkisti pirtin jykevä ovi auki ja kaapasi ulos mies, miten jaksoi jo samoin heidän perässänsä toinen, vilkkaisten kaikin voimin. Ympäri huoneen juostiin ja keikkui paita lyhyt neljeniitinen ja vilahtelivat ruskeat koivet. Niin kirmaistiin, kunnes iskettiin yhteen tai kunnes mutveliekset riensivät väliin sovintoa ja rauhaan rakentamaan. Siitä astuttiin miehissä pirttiin taas, ryipettiin ystävyyden ryipyt ja laulattiin iloinen laulu vallattomasti loiloteltiin. Lauri yksin ei liittynyt tuohon hummaukseen. Muistelen hurja-päistä humalansa hiiden kivellä. Oli hän tehnyt päätöksen jaloon ja pyhään, ettei sinä ilmoisina ikäänä laskisi hulillensa juovuttavaa juomaa. Ja piti hän myös päätöksensä. Nyt hän äänetönä käyskeli metsissä, katsellen puitten väärie, haeskellen kalupuita talon tarpeiksi. Ahkerasti askattari hän myös huhdassa loukkuinensa, ja useimpa sieltä palasi hän kantain jänön poikaa pullistuneessa pustytsänsä. Tapahtui kerran, koska hän taasen asteli katsomassa pyydyksiänsä, että hän loukussa näki erään ruskean elävän. Tyytyväisenä lausui hän. Jumalan kiitos, että ketun sain. Mutta pian kultiin jälleen hänen sustansa karhea morahtava huuto. Viertolan ruskea kissa ja saatana. Niin hän huusi, viskasi kissan vihaisesti metsään, viritti loukun ja läksi taasen kulkemaan sätimillensä ja teidän tarhoilensa. Niin vietti hän päivänsä metsien viileydessä, sillaita kun muut killisilmin peuhailivat pahteisessa pirtissä. Lähestui Mikkelin päivä, ja miellytti veljeksiä viettää juhla oikein oivallisesti. Varustettiin kaupunkiin rahallinen kuorma, jonka hinnolla piti ostettaman pöhneä juhlan kunnioiksi. Rommi ja putelli olutta, nahkiaisia, sillejä ja vehnäsiä. Tuima oli ratasten ympärillä miesten liike ja toimi raitkaana syskuun aamuna. Siinä säkkejä nosteltiin ja aseteltiin, köyttä kiskottiin ja vahvoja sian solmuja lyötiin. Kaikki tapahtui vallan keveästi, tapahtui tulisella vauhdilla, sille jokainen heistä, jos siirreme joukosta lauren, oli kumoonnut naamaan sä huikean aamuryypyn. Pian se isoi kuorma valmiina pihalla ja läksivät simoonia eero matkustamaan kohden hämenlinnaa, rattaila tynneri rukita ja kymmenen kannua viinaa ja aisoissa vanha valko. Mutta pirtissä jatkettiin iloisesti pauhaavaa elämää, piinaa haarikasta keikautettiin ja meni päivä päivän jäljessä. Meni jo viikkoja toistakin, mutta matkamiehiä kaupungista ei näkynyt, ei kuulunut ja rupesivat väljet arvelemaan asiaa sinne tänne. Ja heidän näin arvellessan koitti viimein kymmenes päivä, mutta aina samalla tietämättömyyden tiellä viipyivät simoonia eero. Aurinko nousi ja korkeimmallaan kierteli piirtissä reuhuava ilo ja voimakkaasti siellä lausuiltiin, koska kukin kärskaili voimiansa. Mutta äänetönä kolkassaan istui Lauri ja veisteli visasta pysyntukkia. Siellä voimakkaasti lausuiltiin. Poika, niin kuin nurkan pää, töppöset taivasta kohden, koska mies lyö. Muistatte koveljet, kuinka makeasti kolistimen antti sai tästä kämmenestä tuonne vasten leukaperää, hän saikoin mies ja tanner, soi ja taiva skimahti, kun kaattui salskea poika. Niin siellä kilvan haasteltiin, ja välimmiten taasen kumautettiin helmeilevää nestettä haarikasta. Mutta nousi äkisti kiivaskinaa timon ja juhanin välille ja kovin siinä sydämystyi lopulta vanhin veli. Sillä Timo ei nyt ollenkaan mielenyt antaa perään, vaan väitteli lujasti vastaan sanan laskuilla, raamatun versyillä ja pahoin ontuvilla vertauksilla. Tuostapa juhanin sappi paisui. Hänen silmänsä sähkyivät tulta, ja viimein äkisti vaieten rynkäsi hän ylös kuin äärytetty karra, ku kohden itsepentäistä veljäänsä. Mutta pakeenemaan Timo, juoksi ulos aholle poika paljain paidoin, ja hänen jäljessänsä juhanin samoin puettuna. Muutaman askelen päähän kynnyksestä vainoja kuitenkin jo seisähtui. Mutta Timo, luulen julmistuneen veljen olevan kantapäissä, juoksi vääntäen yhä eteenpäin pitkin kantoista aholla. Ja nyt arvaten vihamihensä kynnät eskevän juurin iskaansa, aukaisi hän suunsa ja parahti karkealla äänellä, katsuin kankeasti taakseen. Mutta hänen silmänsä suurenivät, kun hän huomasi juhanin seisovan hänestä kaukana, nähellä pyrtin borrasta, kyhniin niskaansa ja katsellen kahta vihelijäistä matkamiestä, jotka korven rannasta kihnustain lähenivät kohden pyrttiä. Ulos riensivät muutkin, punoittain kuin saunan löylyssä, riensivät rakentamaan sovintua riitäveliisten välille. Mutta pian kääntyivät kaikkein silmät kohden simeonia ja eeroa, jotka palasivat viimein matkaltansa surkeassa tilassa. Valko, nyt ainoastaan Luuna ja Nahkana, asteli sanomattoman vitkaan. Tuolla hän lerkui hänen päänsä alhaalla etujalkain välissä, ja maata lakaisi murheellisesti riippuvahuuli. Mutta vihelijäinen oli myös miesten muoto. Lokaisilla kasvoilla ja vaatteilla istuivat herattailla kuin kaksi varista sateissa. Simeonilta oli varastettu lakki, erolta sukaat ja saapaat. Rahoista oli heillä jäljellä ainoastaan kuusi kopeikkaa, jotka eron tietämättä olivat jääneet hänen liivinsa taskuun, ja siinä myös löytyi yksi rikkimurentunut pränikka. Missä ja kuinka olivat he hävittäneet kuorman hinnan, oli se hämeenlinnassa menetetty viinaan ja vehnäpulliin, ja näinpä nyt yhden kourin ja kovin pohmeloisina lähenivät he kotoansa. Vaiti perin ällistyneinä katsotivat muut pyrtin ovella tätä ilmestystä, ja Simeon ja Eero lukivat peloittavan tuomionsa heidän katsannoistaan. Ja harkitsipa Simeoni parhaaksi kaapaista käpänämäkeen, niin kauan kuin vielä oli aikaa. Loiskaisi hän rattailta alas, heitti niin veljensä kuin hevoisen ja katosi korpeen. Sama keinoa käyttää tuumiskeli myös Eerokin, mutta hän toivoi taitavansa poistaa puolestansa kaiken syyn, ja seistä pian ihan viattomana velistänsä edessä, niin hän mietiskeli ja päätti kulkea esiin. Tultuansa vihdoin pyrttipihaalle, otti hän päällensä kovin murheellisen muodon, ja tervehti mättä, sanakaan mainitsematta astui hän alas, ja rupesi päästämään valkoa valjaista. Mutta nyt tuli kiiväs kysymys, kuinka matka oli tehty ja mihin kuorman hinta oli hävitetty. Eero kertoi heille kaikki, muistuttaa hän, että rahat olivat Simeonin hoidettavina, että Simeoni käskiä hänen nuoreman tuli totella, että Simeoni on vanhempia siis enemmin kokenut ja viisaampi kuin hän, nuori ymmärtämätön poikan uliikka. Niin hän itsensä puolusti, mutta muut ymmärsivät hyvin, ettei hänkään ollut syytön, ja niimpä todisti myös hänen pohmeloinen muotonsa. Sentähden katsoivat he oikeaksi rangaista häntä ja viipymättä. Iski nyt tuomas hänen kaulukseensa asetti hänen keveästi kuin vauvan ruomana alastanterelle, mutta noukkasi Juhani tunkijoilta karsitun havun oksan, jolla sivalteli muutaman kerran Eeroa reiteen, löi tuimalla kädellä, ja pahasti marisi poika heidän allansa. Koska tämä oli tehty, viskasi Juhani vihaisesti Ruoskan kourastansa lausuen, suokoon Jumala, että kuritin sinua viimeisen kerran, ja saattakoon tämä saunoitus sinulle uuden sydämmen. Se on toivoni, mutta pelkäämpä toivovani turhaan, sillä hyvää lapsi kurittaa itse itsensä, mutta paha ei kuristakaan parane. Niin lausui hän astui äkeänä Pirttiin, pyrkiän ylösolkiselle vuoteilensa. Mutta mentyänsä uunin ohi, huomasi hän kissan, joka unisana istui kiukaalla, ja otti hän suuhunsa palanleipää, pureskeli sen pieneksi ja pisti puruusen vanhalle matille, joka kehräten ja rakoisilla silmillä nautitsimitä oli saanut. Siitä katsahtain karmeasti aina, kiipesi hän ylösparvelle, hieraisi kerran matsansa, kallistui oljille ja peitti itsensä lämpöisellä kaattuvalla. Mutta eeron kuritusta oli Simeoni kamoten katsellut korven pimeydestä ja kuullut hänen huutonsa, ja hyvin hän tiesi, että hän itse olisi saanut vielä koveman rangaistuksen vihaiselta väliltänsä. Sen tähden kiitti hän onneansa ollessaan nyt kuusien suojassa, siirtyi kauemmas ahon haamusta pois ja katosi metsien turvaavaan helmaan. Mutta sönkkä ja autio, kuin syksyn metsät hänen ympärillään, oli myös hänen sydämensä. Kauan hän asteli sammalleista korpea, asteli viimein kivistä mustikan vartista maata, ja murheellisesti huokaili kellastunut koivisto käydestä kolkontuulen. Mihin piti hänen vajaltaan metsien pyörrottavissa saleissa, mihin piti paajata miehen, koska iloton ja pimeä oli elämä ja pimeä kuoleman yö. Mutta pihaalla, lähellä pyrtin ovea, askartelivat veljekset, syöttäen suuruksella, ja hieroen sukien väsynyttä valkoa. Vihaissena, viheljäisessä tilassansakin, istui Eero pyrtin kynnyksellä pureskellen hammasta ja parvella makasi juhani kaattuvan alla. Mutta koska valko oli ruokottu ja laskettu laitumelle ja reteilit asetetut vasten pyrtin seinää, astuivat veljekset sisään, sydämen karvaudella muistelen turhaan varrottuja juhlatavaroita. Viimein astui myös Eero pyrttiin äänetönne ja kyräten kykkuisesti, silloin juhani kohottaen päätänsä peitonalta ja kurkistellen yliparven reunan haastoi seuraavalla tavalla. Vieläkö sinä kyrät, Sonny, etkö saanut kenties löydytystä ansioon mukaan järpäsi, peijakas. Jos olisimme oikein ansioista sinulle antaneet, niin tuskimpa nyt kömpisit tuossa omilla täppäsille spirttiimme. Usko minua ja kiitä onnea sieltä pääset näin helpolla hinnalla. Mutta toista vartokoon Simeoni. Ah, hän voidelkoon selkänsä karhun ihrolla ennen kuin rohkeneen aukaista oveamme. Hän tarvitsee, tarvitsee totisesti myydä viina, ja koska krovari on sen oikein ehtinyt sekoittamaan perälloroksi, ostaa sen takaisin monin kerroin kalliimpana ja liottaa sitten samaan sekuriveteen ja tyyriiseen. Tyyriiseen makuvarin ruissäkit aina viimeiseen jyvään asti. Sanalla sanoen, kaikki mitä rattaalta heldii, menettää viinaan, siirrappi juomaan, vehnä pullin ja prenikoihin. Ah, ken olis sitä Simeonista lullut? Siinäkö oli hänen jumaalisuutensa? Siinäkö moneen hartaan rukouksen hedelmät? Mutta eihän tule meidän kuitenkaan tuostakaan hullumin ihmetellä. Onhan pahasti kyllä jumaalisella miehillä tavallisesti kiivas vetoviinaan, varsinkin rypiskelemiseen kaapen oventakana. Sen olen kaikessa tyhmyydessäni tullut huomaitsemaan. Muistelkaamme pas esimerkiksi herkämäin isäntää, jota kutsutaan ja katsotaan hurskaaksi mieheksi, mutta samaa pokkojuuri käyskelee päivänsä täydessä vommassa, punoittain kuin hiilistä aamusta iltaan. Kaskun hän nyt lähtee ulos raitillensa kammaristaan postillon ja versekirjan äärestä. Ensiksi sepä tyyrätään tiekohden kaappia, ja siellä on tapahtova pieni konsti, pieni keikaushönööri. Ulos nyt astutaan, kohden tallia tauvataan, ja renkipoloinen poika tietää kuulevansa saarnan, joka kestää ja kellupaa. Mutta päättyy hän viimein saarna pahankin papiin, narisei hän vihdoin ovi, ja kylki myyryä kohden omettaa Marsiin nyt ukko. Ja siellä hän taas on piikarääsy tulisessa tauluissa, kun isäntä kukkopunaisena hän ta oikein repiittää, motkoittaa ja kotkoittaa. Voi sinua, äi ja könttiä! No, loppu hän nälkä vuosikin astillaan hän omeetasta tubaan. Mutta tuolla pa vasta räinän ousee saarna tiuskeinta tiuskeampi emännän ja tyttären osaksi, kestävä tunnen tai kaksi. Tiuskaisee pa emäntäkin välimmitän vastaan, tiuskaisee ja ärjäisee, mutta paiti on tyttönän ja tipahtelee raukan kyynel. Voi sinua, jörriä! Mutta vihdompa kuitenkin tuntuu saannamiehen kurkukäivän kuivaksi ja karkeaksi, ja käynäänpä sitä kastamaan kammarin kaappiin. Ja sitten taasen versekirja kouraan ja laullamaan, että pihti pielöt vapiisee. Niin kuluu mieheltä päivä, kuluu viikko, kunnes hän sunun tai aamulla kömöittää tyttaren kanssa kirkkoon, kömöittää noissa käsyssänsä, pataan lakki päässä ja takin kaulus korkealla kenossa. Siellä hän nyt istuu Herran tempelissä, suumytyssä ja kulmakarvat kohotettuina ylös aina puoleen otsaan. Siellä hän istuu karautellen kurkkuansa ihan hurskasten tavalla, istuu juhlallisena vakaana ja totisena kuin vasta palkittu sonni. Niin hän siellä kaköittää kuin rajapyykkimetsessä. Mutta kas kun hän palaa kirkosta takaisin ja ehtii viimeen kotonsa pihalle, niin tuiskuavalla vauhdilla, tulta tuiskuavalla vauhdilla, rienetään suoraan kohden kammarin kaappia taas. Ja nytpä ukko maistaa, että pohja paistaa. Niin hartaasti naukkiilee hän, jota kutsutaan maailman pylväksi, niin kovassa kimmassa, niin kovassa kimmassa käskelee täällä Herrannyt mies. Ja samoinpä luulisin käyvän Simeonille myös, jos onni hänen pistäisi kerran herkämään puukenkiin. Tosin on parempi henki vuosien kuluessa tehnyt toden teolo- ja ehtimiseen, Simonia kohta on työtä, ehtimiseen, sitä ei taida kieltää, vaikka hän usein on liikamääriinkin pyristelyt sielunsa siipiä. Niin, niin, mutta monessa koodossa on hän taasen pelkkä maailman lapsi, yhtä suuri syntisäkki kuin minä ja moni muukin, ja tekee tempuja, missä ei auta muukuin aika löylytys. Ja nytpä hän oikein pevelin tepposet teki, totellen perkeleen kuiskausta, joi hän naamaansa Kallin kuorman, eikä tuonut meille murenaakaan juhla höystettä. Hmm, hammasta hän purra täytyy. Noh, noh, hän saa vielä saparollensa, saa, että Pyrttiroikka. Niin haasteli Juhani, kurkistellen parven reunalta alas. Siitä vaipui hän takaisin muotellensa ja nukkui. Lepoon kaatuivat muutkin, ja makasivat he sekästi aina seuraavaan aamu. Mutta Simeoniä ei kuulunut, ei usean yön ja päivän perästäkään. Tuosta hän velille arvelua taasen, arvelua ja murhettakin varsinkin, koska erolta vihdoin kuulivat hänen oikean tilansa. Sillä, koska parin kolmen päivän kuluttua eron äke-mieli oli vähän lievinnyt, antoi hän muristen ilmi, kuinka Simeonin laita oli heidän palatassaan kaupungista. Olipa hän useinkin haastelut joistakin pienistä tuuman korkeista äijistä, jotka niin kuin hän lausui li parveilivat tuhansettain hänen ympärillään. Niin kertoili muristen ja hiljaa ero, mutta kertomus muutti Simeoniä kohtaan veljästen mielen. Synkeällä sydämmele läksi Juhani etsimän kadonnutta veljäänsä, käyskeli avaralta ympäri metsie, huudellen hänen nimeltä. Kohta siihen erään mään alla taulomatin, joka kirves kourassa etsiskeli kääpia ja pakurimöhkeleitä, joilla jo olikin täyttänyt Paitansa mahan ja poven. Matti kertoili, että hän mennenä yönä oli kuullut surkeata ääntä ja ruikutusta kaukaa metsistä, ja tämä ääni oli hänen mielestänsä muistuttanut Simeonin ääntä. Tästäpä Kipeä pistos Juhanen sydämmeen, ja hän kiirehti kotiansa, vuodottaen polttavia kyynelleitä veljensä onnettoman kohtalon tähden. Määrättiin nyt yleinen etsiminen ympäri metsie. Tukaisen veljeksistä tuli lähteä ulos yksin ja eri suuntaan kohden, ja hänen, joka pakolaisen saavuttaisi, piti saattaa se koti ja astua ylösimpivaaran vuorelle, ja puhaltaen koivutorvoja ilmoittaa asiamuille. Toi nyt Eero Torvensa kalpeasta pensastosta, koivutorvensa Ankaran kahdenkyyneren pituisen ja kauas kuuluvan, ja upoitti sen yöksi Sudentarhan solisevaan ojaan, sillä tehty jo keväällä parhaana mäihän aikana oli ämyyri nyt kovin ravistunut ja kuiva. Varhain seuraavana aamuna läksivät he retkellensä. Impivaaran pirtti oli se piste, josta kuusi miestä kuin sädettä pyörässä kävi kaikkiaulle ulos. Alkoi nyt meteli, jossa huutonieli huudon, ja kaiku kaikua aieli ärettömien metsien helmassa. Mutta yhä kauemmas poistui pauhu ja valtaisesti laajeni pyörö. Ja tämän pyörön sinä sai, jos seistessäs impivaaran harjulla ja kuulellessas huutoja etäällä ympärilles vedit viivan huudosta huutoon. Niin samosivat he kaikkiaulle, retkeilivät kukin suuntaansa kohden, ja ilma oli kirkäs ja tyyni, lempeästi paistoi syskuun aorinko. Juhaanipa huudellen huikeasti asteli ryskineellä mäkiä ylös ja alas, mutta eipä ehtinyt hänen korvaansa kaivatun ääni, ja puolipäivä lähestyi. Viimein kuitenkin, koska ei hänen kurkonsa väsynyt, vaan lakkaamatta pauhasi kuin vaskinen torvi, kuuli hän kummallisen heikon ja käheän vastauksen. Ja ilmestyi ääni kuin kahden sammalleisen kallion minkalosta muutaman korkean kuusen suojasta. Sinne kiirehti Juhaan ja löysi kadotetun miehen, löysi hänen armoitettavassa tilassa. Kamoittavana haamuna, kädet ristissa, silmät pystysä kuin ukulin silmät, ja tukka ilmassa töhtöisenä istui hän tuuheen kuusen juurella. Siinä hän istui, huiskutellen ruumistansa, ja hänen suustaan kuului hiljainen ja tarisevä birren nuotin hyräilys. Juhaani rupesi häneltä kyseilemään, kuinka oli hänen laitansa, mutta saatuhan häneltä ainoastaan sekaavia kummallisia vastauksia, riensi hän viipymättä kotijat tuon kalliin löytönsä kanssa. Ja kun hän viimein oli saattanut veljensä pirttiin ja telinnyt oven hänen jälkeensä, astui hän kohta ylösvuorelle kourassa mahtava torvi. Tyynenä kaukaisuudessa sinertavänä kiertyi hänen ympärillään metsäinen avara maailma, ja laskeuva aurinko lännen reunalta valeili kultaisella ruskollansa noita vanhojaa takkukarvaisia kuusia vuoden harjanteella. Ja asetti Juhaani huulillensa Ankaran ämyrin, mutta ei tahtonut käydä. Kuului pämpän ammoittavasta kidaasta vaan muutama käheä pihaus. Puhalsi hän kerran vielä, mutta ei kuitenkaan heldi nyt heleätä ääntä. Silloin paisutti hän rintansa uudestaan, täyttisen ilmalla aina pohjaan asti, puhalsi kolmannen kerran ja poskensa pullistuivat hirmuisesti, mutta nyt päkoivu torvi juhlallisella ääneellä mylvähtikin ja kiljahti. Etäälle kohden kaikkia ilmoja kiiriskeli kaiku ja kohtapa kuului iloisia vastauksia idästä, lännestä pohjosasta ja etelästä, kuului riutuen ja heikeästi sinimetsien ikuisen kaukaisesta hemäärästä. Meni tuota taasen hetki, meni kaksi ja kolme ja rupesivat veljet ilmaamaan kotonsa pihaalle ja pihalta pirtiin yksi toisensa jäljessä. Viimein seisoivat he kaikki Simeonin ympärillä pirtissä, surkuttelevilla silmillä katsellen häntä, joka istui rahilla kuin huhkain ladon katolla ja pöllisteli totisena takaisin heitä vastaan. Juhani, Simeoni veljemme. Tuomas, kuinka on laitas? Timo, tunnetko sinne? Ei, luotua sanoa. Tunnetko sinne? Simeoni, tunnen kyllä. Timo, kukas minä olen? Simeoni, hä, jukolan Timo! Niin, enkö mä häntä tuntis? Timo, oikein, minä olen Timo sinun oma veljäs, hätä ei ole vielä suurin suuripojat. Simeoni, suuri ja hirmuinen on päivä, joka lähestyy ja sen nimi on hävityksen kauhistus. Aapo, miksi ennustat niin? Simeoni, hän sanoi. Juhani, kuka? Simeoni, hän, hän, mun toveerini matkalla. Eero, ja mennäkö? Simeoni, et sinä, vaan se hirmu, joka on minua johdatellut. Oi, Veli, et teille taidan kertoa asioita, jotka kohottavat karvanne pystyyn kuin vihaisen karjun harjas rivi. Mutta antakas minulle ensin pieni ryyppys ydämeni vaamisteeksi, ja olkoon tämä viimeinen ryyppi, jonka nielaisen kurkustani alas. Simeoni, ota hän ryyppi Jumalan luoma, katsos tässä mun armasveljeni. Simeoni, suur kiitos. Nytpä tahdon koettaa kertoa, mitä olen nähnyt ja kuullut. Kertoa varoitteeksi meille kaikille. Kuulkaat, minä olen nähnyt hänen. Juhani, kenen ihmeen olet sinä nähnyt? Simeoni, et se päämästerin, et se Lucy Feeruksen. Aapo, hänen näit vain unissa tai mielän houressa, jonka saat toi matkaan väkevien yleellinen nautinto. Simeoni, hänen olen totisesti nähnyt. Timo, minkä muotoinen hän oli? Simeoni, kuin tyhmyys itse, mutta kaskon ketun häntä keikahteliikin siellä takana. Timo, oliko hän suurikin? Simeoni, noin minun pituiseni, vaikka taisipa hän itseensä muuttaa, miksi kehän tahtoi. Ensiksi, kun hän ilmestyi, tuli hän tuulen puuskana kohin alla pensastoon, jossa istuin. Kuka se on, kysyin minä kiljaisten. Ystävä hän vastasi, otti minua kädeistä ja käski minua seuraamaan itseensä. Minä seurasin häntä, koska en uskaltanyt kynsiä vastaan, vaan katsoin parhaaksi tehdä hänen tahtonsa. Ja nytpä vainsimme yhdessä kauan pitkin ohdakkeista kivistä tietä. Ja muuttui pähän milloin miksikin. Pälistä hyppeli hän edelläni pienenen ja naukuvana kissan poikasena, katsellen taakseen aivan tyhmästi ja minua vasten silmiä. Pälistä taasen kohosien, hirmuisen pitkäksi mieheksi, ulettui pänsä aina pilvien rajalle, sieltä huusi hän minulle. Nää etkös minun päätäni? Minä haastelen aina hänen mieliksenä, ihmettelin petuttansa suuresti ja sanoin, että silmäni tuskin eroitti hänen haarojansakaan. Silloin vetti hän suunsa suureen riemulliseen nauruun ja katseli minua tarkasti. Sitten tekii hän vielä monta muutakin tempua ja talutti minun viimein ylös korkealle vuorelle. Siellä kumartui hän eteen ja sanoi, astuppa selkeäni. Minä kauhistuin, mutta en uskaltanut kynsiä vastaan, vaan kiipesin sievästi hänen niskaansa ylös. Kysyin häneltä kuitenkin, vihinkäs nyt mennään, ja hän vastasi, ylöspäin mennään. Sitten rupesi hän kovin puhkaamaan, hikomaan ja ruumistansa kiertelämään, ja minä poloinen hänen seljessänsä kiikahtelin sinne, tänne, ehtimiseen ikään kuin muutama päivä sitten hänen linnan torilla marakatti koiran seljessä. Mutta viimein puhkesi kaksi kirjavaa siipeä hänen hartijoistansa ulos, ja muutaman kerran hän niitä heilautti, ja nyt varupesimme vilkkaisemaan ylöskorkeuteen, kohden kuuta, joka hohti meidän päällämme kuin vaskiammeen pohja. Sinnäpä senkaistiin, ja pyöröttävän syvyyteen jäi meiltä matoinen maa. Ehdettiin tuosta viimein kuuhun, joka, niin kuin sokea en ole kertoili, on suuri ympyrjäinen ja loistava kalliosaari ilmassa, ja näimpä siellä ihmeitä ja kummia, ihmeitä ja kummia, ah, eihän voi niitä kertoa syntinen kieli. Tuomas, teissä voimiesi mukaan, juani, voimiesi mukaan veljeni, vaikkei niin kuin vaatesi aineen angaruus. Simeoni, koetaa tahdon, niin kuuhun tultiin, ja vei minun saatana sen viimeiselle reunalle, korkealle kukkulalle, jossa seisoi torni vielä korkeampi rakettu nahasta, saapas nahasta. Ylös torniin me astuimme, hän edelle ja minä hänen jäljessään, ja kauanpa asteliimme pitkin ympäri vingertavia rappuja. Lopulta seisoi me saapas nahkatornin viimeisessä huipussa, josta näin montakin maata ja merta, näin suuria kaupungeita ja ihmeellisiä rakennuksia kaukaisuudessa alamme. Rohken impä nyhkäistä saatanaan kylkeen, kysyven hänelltä, mikä on tuo, joka näkyy tuolla alamme syvyydessä. Tiuskaisten ja katsahtain karmiasti puoleeni vastasi hän, sakkaramenttupoika, mitä on minun tekemistä sinun kanssas, mutta siellä hän on maailma, josta läksimme, katsele ja tutkistele. Niin hän sanoi, ja minä nyt huoten, rupeisin, pisusti katselemaan ja tutkistelemaan, ja näinpä kaiken maailman piirin, näin Enklaanin valtakunnan, Turkinmaan, Pariisin kaupungin ja Amerikan valtakunnan, sitten näin minä ison Turkin nousevan ja kauheasti hävittävän kaikki. Ja hänen jäljessään asteli se suuri sarvipää mammona, aiellen ihmissokuva maan äärestä maan ääreen kuin Susi Lammaslauma. Niin hän aieli ja kaahasi, ja kuristi lopulta koko maailman ja Amerikan valtakunnan. Tämän näin ja kysyin taasen saatanolta nyhkäisten häntä kylkeen, onko siis nyt hävitetty maailma, josta minä olin kotoisin? Tuikeasti vastasi hän, sakkaramenttu poika, mitä on minun tekemistä sinun kanssas, mutta on hän tämä ennustus pian tapahtuvasta asiasta, katsele ja tutkistele. Ja huoten syvään minä, katselin ja tutkistelin, mutta uskalsempa kysyä kerran vielä, koska on tämä tapahtuva. Pahasti remähtäen vastasi hän taasen. Se tapahtuu juuri niin pian kuin nämät kaksinahkaista torveja ilmestyi meille läpi seinän, juuri tähän etehemme, ja nyt viheilsi hän kerran ja pitkään. Mutta ah, jos kertoa voisin. Juhani, se te ei jos suinkin jaksat. Voi mitä ihmet ja kummia olet nähnyt. Tämä jotain ennustaa, ja kaiketi on tuhomme. Jumalan rangaistus tulossa päällemme, ellei juuri maailman loppu. Onko se tämä laitaa käyskelle perkeleen kanssa kuussa? Simeoni, jo nahka tornissa. Juhani, nahka tornissa, onko se tämä laitaa? Timo, saapas nahka tornissa. Juhani, niin, saapas nahka tornissa. Ah, mutta kerro meille kaikki, sillä vaikka tunnenkin väristyksiä seljessäni. Taitaa kuitenkin tämä louhiminen tehdä hyvääkin synteselle sydämelleni, joka on niin paaltunut, niin jäykkä, että sattuu siihen tuskin muu kuin helvetin halko nuija, tai taivaan tuli vasaara. Anna jurista ja sataa veljeni, Anna sataa vaikka korpejoonia. Sitä hän me tarvitsemme. Niin, mitä tapahtui sitten? Simeoni, siis kuulkaat, kuulkaat, kemeästi saatana viheelsi, ja tulipas niin kuin hän oli sanonut, kaksin ahkapiippua, kaksi hirmuista torveja tauvat en läpi seinän. Rupesivat ne kauheasti huutamaan ja kiljumaan, kuin villityt jalopeurat. Rupesivat ammentamaan kidoistansa savua, piinhaisua ja tulikiven kaasua. Ja pian me kovin yskimään, niin saatana kuin minäkin, yskimään, köhiisemään ja piteilemään korvistamme, koska ne kaksi peloittavaa pämppää möräsi. Ja yhä tuikkeni ääni, ja torni vapiisi, Ankara saapas nahka torni vapiisi, ja kukistui viimein ryskeillä ja jutinällä, ja me tuossa seurasimme sen kaatuessa kätkettyinen ahkaviilujen rukelmään. Mihin saatana joutui sitä en tiedä, mutta ylis niskoin kuukuin minä aina alaspäin, alas kalliolta, alas kuun viimeiseltä reunalta, ja rupesin nyt putoamaan maatakohden parinkyynärän leveellä nahan kappaleella. Mutta nahka, kuusta kotoisin ollen kuuhun veti, minä taasen maasta kotoisin kohden maatavedin, niin sanottiin, ja koska ruumiini paino voitti nahkaviilun kohotuksen, niin kuljempa alaspäin, vaikka vitkalleen ikään kuin purjehtien vanhan variksen seljässe. Onnekseni kaikki, sillä ilman tätä nahkapaattiani, ilma laivaani, olisimpa pudonultu kuin rapasäkki mäskiksi maahan, koska en levännytkään enää saatanan siipien nojalla, mutta hiljaa, hiljaa nyt seilailin kohden rakasta maakotoani taas, ja laskeuduin viimein erään kuusen juurelle lähelle paikkaan, josta olin lähtenyt saatanan kanssa matkaan. Vieläpiteilin kouristanin ahka levyä, johon nyt huomasin kirjoitetuksi punaisilla kirjaimilla seuraavalla tavalla. Jukoolan veljeksille tämä, ja terveisiä täysin kourin, mutta koska ylhäällä pilven juurella on näkyvä tulinen merkki, tai niinkuin hehkuvaa kotkan hentä, niin katso, loppu on läsnä hamaan siihen päivään saakka, koska tämä tapahtuva on. Annettu Saapas Nahka Tornista melkein viimeisänä päivänä, ja luultavasti vuotena totisesti ihan viimeisenä. Niin seisoi luettavana Nahka-taulussa, jonka nyt hellitin kädestäni, ja taasen rupee siihen sinkoilemaan ylöskuuhun. Siinä matkani synkeä ja totinen tosi. Juhani, ihmeellistä, merkillistä ja hirmoista yhtä aikaa. Timo, mutta oletpa kuitenkin oppenut lukemaan näillä harha-retkillä? Simeoni, älä luule, oletpa yhtä typerä kuin ennenkin. Timo, ehkä taidat konsten ja koukun, koetapas, tässä on aapiskirjani. Simeoni, niin, mitä vielä, ompaniin kuin katsellisin rössän tai hebrean kieltä, silloin hengen vaikutuksesta tiesin paljon, joka nyt on edessäni pimeää, jempa jälleen sama ihmisraukka, sama syntinen, suurisyntinen, ja Pääni käy pyörään, sillä se päivä on tullut. Pääni käy pyörään, sillä silmäni ovat nähneet itse Lucy-feeruksen. Ai, ai, kuinka karvainen se oli. Juhani, voi meitä poika-parkoja voi. Simeoni, tuhannen kertaa voi. Pääni pyörii, pyörii, Lucy-feeruksen, se pyörii. Juhani, rukoille jumalaa, veljeni rukoille jumalaa. Simeoni, rukoillaan kaikki yhdessä. Minä olen nähnyt Lucy-feeruksen karvaisen voiman, rukoillaan kaikki. Timo, no, jos niin tarvitaan, miksi emme rukoillisi? Juhani, surkeatahan tämä on, a, voi. Timo, älä etki, Juhani. Juhani, etkisimpä verta, jos taitaisin. Sillä olemmehan eläneet kuin koiran kuonolaiset, juoneet viinaa kuin maho-metit ja turkkilaiset. Mutta nyt siitä tulkoon lukuu laulun perästä, elämä toisen moinen. Muutoen lankee pian päällemme taivaan hirmuinen viha, kuin raskas tunturin vuori, ja painaa meidät helvettiin alas. Jaa, jaa, poikia on varoitettu ennustuksilla ja ihmeillä, ja vartokaa me pahinta peveliä ellemme ajoissa ota merkeistä vaaria. Lauri, pahinta kyllä meidän vartoa tulee, sillä onpa minullakin jotain kerrottavaa. Kuulkaat, koska teidän heittäessänä kiekkoa aholla, käskelin metsässä haeskelin kalupuita talon tarpeeksi, näin minä ihmeellistä unta, maatessani tuolla kankaalla. Katselempä niin kuin korkean hongan latvasta, kuinka hurjasti löitte kurraa täällä aholla pitkin tuoriita herjän vuotia. Ja arvatkaas kenen kanssa, peikkoset omaan kiivaan proastimme kanssa läemäyttelitte. Mutta kuinkas kävi, huomasi viimein proasti, ettei kiekko ollutkaan tavallinen kiekko, vaan punakantinen aapiskirja. Siitä suuttui hän hirveästi, ja heiluttaen miekallansa kuusi korkealla äänellä, ja kohta lähestui peloittava hirmumyrsky, joka teidät viskasin ruumenina ylös ilmaan tuulien haltuun. Niin uneksuin, ja jotakin merkitsee tämä uni. Juhani, merkitsee totisesti, ennustaa meille tässä jotain helvetin polskaa, sitä ei tarvitse epäillä. Kahdelta haarolta on meitä varoitettu, silemme nyt ota vaaria, niin tulta pikia ja pieniä kivija vielä sataa päällemme, kuin tapahtui ennen Sodoman ja Komorran kaupungeille. Aapo, olkaamme kuitenkin liioin kauhistumatta. Tuomas, en vissin päätä, kuinka on, mutta kaikki, mitä Simeoni on nähnyt, on kenties kotoisin pohmeloisen aivosta vaan. Juhani, mitäs puhut mies, teetkö tyhjäksi tärkeä tointa? Timo, älä haastele vastoin Jumalan töitä ja ihmeitä. Simeoni, ah, kuussa olen käynyt ja nähnyt Lucy-feeruksen, josta sieluni on nyt peloissansa kovin, voi minua ja voi meitä kaikkia. Tuomas, surkeus suuri, mutta ota vielä yksi ryyppyy ja menes sitten maata. Simeoni, niin, mitähän tuo tekis? Timo, ei ole viinaa enään. Tuomas, se on ero asiassa. Simeoni, kiitos Herran, että loppuisi kerran se viina myrkky ja älkön nyt enään tulko hullilleni pisaraakaan tätä juomaa sen lupaan ja vannon. Juhani, kirouttu olkoon tämä helvetin sahti. Timo, vähän pahastippa teimme, kun rupeasimme keittelemään tätä juoma Aapo, kenen tahdosta tapahtui tämää? Pastatkaat minua, Juhani ja Timo. Juhani, ompa viina sinullekin maistanut veljeni on tosin, ja toiseksi niin tehty on tehty, eikä saata sitä enään takaisin ruikutus ja marina. Niinpä niin, mikä on mennyt, se on suden suussa, mutta olkoon tästä lähin toinen laki. Nyt ojalle, ja kirves pohjallani Nuiin konteen myttyyn tuon pahalaisen vaskihärjän, tuon kiroutun viina pannun, ja kölsän hajoutan kuin harakan pesän. Simeoni, tees veljeni ja taivas riemuitsee. Juhani, minä teen sen. Aapo, miksi hävittäisimme kaluja ja kappaleita, joita taidamme kunnialisesti myydä? Juhani, mutta katsos tätä paikkaa. Mies, jolle myysin pannun, niin mitä rakentelis hän sille, minkälaista terveyden vettä, samaa sortia, samaa sortia, samaa helvetin asian ajaa, joka on just just nyt meidät itse aina kadotuksen partaalle, ja samaan kurjuteen saattaisin myös monen muun tämän pannunikautta. Mutta siitä synnistä tahdon olla kaukana, tulessani viimein Herran tuomiolle. Niin, nyt pannu myttyyn ja kölsän urin. Aapo, myhkäämä se kruunulle, joka mynttää siitä rahoja. Juhani, kyllä siitä kopoja heltiin, vaikka sen myttyynkin myntään. Tässä on kirveeni, ota kirvees sinä myöstimoa, ja käy kanssani suden tarhaan. Mutta huomenna, koska on synnu, tai lähdemme kirkkoon. Kirkkoon lähdemme konttien rukoilemaan tuon kurjan ainoan ja kuolmattavan sielumme edestä, joka on jo kyllä tarpeellista. Kirkkoon joka mies, muutoin meitä saatana leivoittaa. Suden tarhaan, Timo. Kymmenen luvun ensimmäisen osan loppu. Lukijana Mikey Roadi alaskassa. Kymmenes luku toinen osa. Seitsemän väljestä. Tämä on LibriVox-ääni te. Kaikki LibriVox-ääni teet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuaksesi vapaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukijana Mikey Roadi. Seitsemän väljestä. Aleksis Kivi. Kymmenes luku toinen osa. Alas-ojaalle nyt astuivat Juhaan ja Timo. Runtoivat, pian viinapannun ihan muodottomaksi kappaleeksi ja hävittivät kölsän. Mutta yönlepäisivät he syvimmässä unessa, heräsivät varhain seuraavana aamuna ja rupeisivät itsejänsä varustelemaan kirkkoon. Läksivät he matkaan. Luella kainolossa heidän isänsä vanha versikirja Simeonilla huutava ääni mutta punaakan sininen aapiainen kourassa astelivat Juhaan ja Timo ja kulkeissansa haastelivat he seuraavalla tavalla. Simeoni, kaas jota lähemmässä herran tempeliä astun, niin tyyntyypä mieleni myrsky yhä enemmin ja enemmin ja sydämeni vilvoittuu. Mutta synnen loassa täällä rypeä tyhmys ja sokeus Poi, koska taakseni katsahdan niin hirveäksi helvetiksi jonka ympäri viinan sininsät liikit kiertelee kuvastuu mieleeni tuo onneton kaupunkimatka. Timo, sen tähden äläveli niin tee enään koskaan niin, minä rukoilin sinua Onko se tämä lajitaa pinnata naamansa kallista trahtiuri viinaa yöt ja päivät ja juoda vielä makuvaria kuin suuret herrat. No no, tämä älköyn olko nuhde vaan väljellinen varoitus. Simeoni, minä pahoin tein ja pahoin teemme kaikki käydessämme viinan keittoonin naukkimiseen, mutta nyt päättäkäämme yhteisesti heittää ainiaaksi tämä juoma joka eläimeksi muuttaa ihmislapsen. Juhani, vallan sijaksi, vieläpä alhaisemmaksikin röhkiilevä harjaniskaa saattaa se aina miehensa lopulta. Sen tähden tässä nyt puristamme viinan kanssa lujasti jäähyväiskättä ja pyydämme hänen lähtemään meistä kuuksipäiväksi eron nimeen. Niin, Aapo, nyt kerron meille tarina sijasta lammikossa jonka kerran kuulimme sokeaenonsuusta. Kerro se meille tässä käydessämme. Aapo, teen sen mielistekin, oi antakoon se meille aina tuikeamman enhun tuota tuomittua meteli vettäkohtaan. Juttelipa Aapo heille seuraavan. Oli sunnuntai aamu loka lammikossa kesäauringon hohteessa rahoitteli sikaa katsellen kansaa joka kulki hänen ohitsensa kirkkoon. Kadehtivalla kivistävällä sydämmellä katselli se ihmisen jaloa kaunista muotoa muistelen omaa harjastettua haumuansa. Vieläpä sä teili muutaman ohikäyvän otsalta niin ankaraloiste, että sian katsanto siitä hämmästyen ammahti takaisin. Ja kovin se oli vihoissaan jumalalle, joka ei myöshäntä ollut ihmiseksi luonut. Koska se viimein oli kylliksi nupistnut ja närisnyt, oikaisi se koipensa ummisti pienet kyynny silmensä ja nukkui. Mutta koska se hetken päästä herääsi, makaisi sen vieressä kumppani joka päissään oli kirahtanut lammikkuunsa alas ja oli nyt kahdumaisillansa lokaan. Sekä huomasi hänen vaaransa, armahti hentä ja iskien torahampansa miehen kaulukseen, kiskoi hänen ylöskuivalle maalle. Mutta tuon armo- työn tehtyänsä se katselli miestä hetken, irti pahasti ja lausui, senää kurja mies, onhan muotos niin rumaa, etten kauemmin ilkene katsella. Niin sikaa lausui, läksi hänenstä röhkien pois ja rupesi tonkimaan maata. Juhani, oivallinen tarina, mutta tuota kohden ilmaa on jukolan talo ja hyvää, että tieme kulkee kaukaa sen ohi, sillä musertuispä sydämme me nähdessämme entisen kodon. Hyvää myös, että jää meistä kauas toukolan kylää ja vihatoverimme siellä. Kaskun pelkään, että jos heitä kohtaisimme ja he näyttäisivät meille pienenkin irvistyksen, minä kohta karkaisin heidän kurkkuunsa kuin kissa. Empä ole vielä unohtanut löydytöstä, jonka heiltä sain, enkä lupausta niin hirveästä kostosta. Tuomas, ei ole mennyt minunkaan muistostani kaksi asiaa. Simeoni, meidän tulee anteeksi antaa ja unohtaa. Juhani, olko menneeksi, jos nöyrtyvät ja tulevat minulta anteeksi rukoilemaan, todistain pahoin tehneensä, silloin kernaastekin unohdan kaikki, likistämpä heidän kanssaan vielä käpälääkin, silmät kyynöleissä. Mutta niin kauan, kuin eivät mielit taipua tähän, vaan päin vastoin minua hammastavat lakkaamatta, niin purempa hammasta minäkin, purein, että kipeen ytsee. Näin haasteellessaan keskenänsä lähestyivät he vammiston taloon. Siinä se isoi pihalla paljon kansaa, miehiä ja naisia, ja kauas kuuluu eräs ääni, joka räknäeli. Ensimmäinen, toinen, kolmas kerta, ja kyseili eikö kukaan enemmin lisää. Oli se ryöstä huutokauppa, jota itse nimismies käytteli. Istuen lähellä porrasta pienen pöydän ääressä ja kirjoitellen kirjaansa ostajien nimet ja tavarojen hinnat. Ja oli nyt paraikaa menemässä taloon ammova karja. Kovin kummastuen seisoivat väljäkset, arvellen, miksi sununtaina tällaista tointa käytettiin. Mutta olivat väherehtyneet lukiesaan vikkonsapäiviä Empivaaran sydänmaassa Humalan Humuussa, joka vauhdella vie eteenpäin miehen ajan. Maanantaa ja puhdas arkiu oli tämä päivä, jota vedekset olivat pitäneet sununtaina ja jona olivat lähteneet maan kirkoon kirjat kourissa. Katselivat he ympärillensä nähdäkseen kyöstiä uskollista ystäväänsä. Mutta hän ei ollut tässä. Hän käyskeli kaukana pellolla. Käyskeli tuijotellen totisesti maahan ja mietiskelen itseksensä. Kysyipä viimein Juhaani muutamalta mieheltä, joka seisoo heidän lähinnä, kuinka yhteistä huutokauppa uskallettiin pitää sununtaina Herran pyhänä sapattina. Kulovalkeana silloin nauru ja tirskunan juoksi miehestä mieheen ympäri kaiken kansan, ja nytpä arvasivat veljekset asien oikean laidan. Ällistyneine äänettöminen ja punehtuen seisoo he kauvan, kuulellen ihmisten naurua ja pilkkaan. Läheni heitä myös jokko toukolan poikia. Kysyivät heiltä evaaten impivaaran uudesta uskosta, sen kalenterista, ja miksi kutsuttiin heidän almanakassaan tämä viikon kahdeksas päivä. Tuota kuultelivat veljekset, ja äkistin loimahti heidän vihansa tuimaan tuleen, ja myrsky oli valloin lansa. Kuin irti päästetut kahlekkoirat karkasivat he kiljunalla toukolaisten päälle, ja peloittava tappelus nousi nyt tammistopihaalla. Simeoni ei tuohon leikkiin mielinyt sekantua, vaan oli hänen haltuunsa heitetty kirjat, joita hän lujaasti hallitsi kourissansa ja katseli tuskallisella muodolla, surkeasti levottamalla silmällä tuiman taistelon vaiheita. Mutta nähtyään aapon kovassa ahdistuksessa kolmen rotevan toukolaisen kourissa. Nähtyensä kipäällä sydämällä, kuinka kurja veljensä kelmeni, ja kuinka hänen katsantonsa joutui jotteli tynsösti kohden puitten latvoja, kun iskuja säkenöitsäviä iskuja sateili parralta, silloin asetti Simeoni kirjat kädestänsä kiveille siihen lähelle, kiirehti auttamaan aapua ja katousi pian tappeluksen hurjiin lineisiin. Toimitusmies ensin kyllä koetti estää tämän vihaisen tulvan paisumista, mutta huomaittuan, ei tässä mitään voivansa matkaan saattaa. Siirtyi hän ajoissa syrjään ja katseli ihmeksen se veljesten ääretöntä voimaa. Ja voimaa niin väkivaltaista, sen käytännössä niin tuulispään tapaista vauhtia eivät olleet veljekset ennen koskaan vielä osoittaneet. Kauvan ja salassa kytevä koston tunne sai vihdoin tuulta ja kasvoi siitä tulinen kauhistava myrsky ja verraton oli hälinä ja pauhu. Kalveinä ja vapisevinä pakenivat naiset taistelopaikasta, mikä sylissään kantain, mikä taluttaen kädestä pientä peliästynytta lapsukaista. Virnapäisinä talonnäodat niin uhkea sonni, kuin vakavat lehmet, juoksivat tuonne tänne ja ympäri kaikui huuto, möryy ja poru, kun jukolan veljekset löyvät ja kun toukolaiset löyvät heitä vastaan, toukolaiset ja heidän monta ystäväänsä. Juhani purren hammasta ja vallan tuhankarbaisena kasvoltansa huhtoi voimallisesti vihamiestensä joukkoon, huhtoi oikealle vasemmalle ja leukansa longahteli vihan juukusta. Mutta kuin kallio niin rynkäsi esiin harteva tuomas ja mihin raskas nyrkkinsä iski, siihen kaatui aina mies, kaatui kaksikin yhdellä iskulla. Nähdin siinä tapahtuvan, että kun hän yhtä löi, tämä kaatui vaafdilla niin tuimalla, jotta kaatuessaan toisenkin miehen kumosi, joka seisoi hänen vieressänsä. Timo lähmäytteli kuin uros hirsistössä lähmäyttelijä kirveillänsä ja kauas kuumoittivat hänen ruskeat karheat vihasta hohtavat poskensa. Miehen vastusta ei puuttunut eroltakaan tässä kahakassa. Muiden jalkoihin hän tosin kirahteli usein, mutta ainapä hän jälleen pian pinnisteli itsensä ylös mies röykkion alta, ja iskuja lenteli hänestä taasen kuin ampauksia ympäri pyyrivästä raketista. Hurjimin kaikista Riehuilauri, hän löi ja temmelsi kalveana kuin murhanenkeli, ja kaikki hänen edestänsä pakenia murtui. Kauhistoen katselivat ihmiset tätä kampausta. Kaikkialla näkyi kammoittavan kalveita kasvoja, hirveästi huokuvia sieraimia, tuolla verisiä naamoja, täällä multaisia kuonoja. Katso vihän synkiätä liekkiä heidän silmissään, joka rynkeää vaan kiukkunsa maalia kohden, huolimatta vaikka sataisi vastaan tultaja, tulikiveä. Tämän kaiken he näkivät, ja kuulivat parinnan ja ehdelyksen niin hirmuisen, kuin sosijoukon murhavasti tapellessa suus yön pimeässä metsässä. Niin oteltiin tammiston pihalla, ja tuimemmaksi yhä vaan ottalo kiihtyi. Makasi jo tuolla mies, makasi jo täälläkin vuodattain verta hietaiselle tanterelle. Maata jo kasteli veliestenkin mustanpunainen veri, sillä polaiset jo iskeilivät puukoillansa, mutta puukoja ei nyt riippunut kaan veliesten vöillä, koska he olivat retkellä pyhän tempeliin. Nyt koska he huomasivat kuuman verensä juoksevan, siippasivat he teloja määltä aseksensa, teloja karankoja tai murssivat seipäitä lähimmistä aidosta ja karkasivat villittyyne päin. Pian kuitenkin kohtasivat he samankaltaisia aseita vihollistensakkin puolelta, ja rupesivat nyt seipäät ja kanget keskynällä loiskeilemaan ympäri miesten päitä. Ja näyttypä aina vielä epätietoisaksi kentässä voittaisi, kentaaipuisi tappiolle. Veliekset vaikka he jalostekin taistelivat, taistelivat kuitenkin moni lukuisen vihollisen kanssa, ja ankarrasti vimmatusten lyötiin heitä vastaan. Mutta lähestyi silloin tappelu kenttää mies, joka heti saattoi vaan painumaan jukolaisten puolelle. Lähestyi pellolta juosten, karaten ja pahasti mölisten tammiston juureva kyösti. Jukevä seiväskourassa hän kirmasi esiin kauhistuksen harmaan kalveana haamuna, tukka pyrstönä pystyssä kuin peikon, ja iski hän kuin leimaus Tokolaisten selkään saattaen häiriön heidän joukonsa, mutta veliesten into kiihtyi, mölisten ja pyöritellen selmiänsä löihän peloittavasti, löikuin mieletön hullumies. Pieksivät taasen veljekset toiselta puolelta, pieksivät kahden kertaisesti ja hurjasti pakenivat viholliset viimein, ne, joita ei vielä seives olut maan kaatanut. Vois nyt riensivät veljeksetkin, läksivät juoksemaan kohden kotoansa, huutain kyösti ja seuransa, mutta kyösti ei kuulut heidän käskyänsä, vaan pihaalla raivo sihän lakkaamatta kirkkui, erhenteli, ja kamoittava oli hänen muotonsa, mutta veljekset kiitivät jokujan kuivalla savuavalla tiellä, ja koska he ehtivät pienelle sillolle peltojen välissä, kuulivat he jäljessään kyöstin äänen, he seisahtuivat katsoen taakseen, ja näkivät hurjan miehen seivas olaalla heitä lähestyvän juosten mölisten ja heilutellen kättänsä ilmassa, ja pian seisoo heidän edessään hirmuinen kyösti. Hän hikoili puiskutti ja uhostoja vimmasta tuijattelivat ristiin hänen harrejat silmänse, et ymmärtänyt hänen sekamelskaista puhettansa, jossa usein kuului korkea ja kestävä huutu. Älämä löö, ai, älämä löö! Veljekset rukoilivat häntä käymään heidän kansansa impivaaraan, eikä lähtemään takaisin tuon susien kitaan, mutta hän seisoi yhä vain paikallansa jupisten itsekseen ja tuijotellen. Äkistippe katsoti hänen kiivasti veljeksiin ja lausui menkäät kotien nyt. Niin lausui hän ja kääntyi heistä pois. Ympäri kääntyy myös veljekset ja siirtyy vastapäiseen suuntaan, mutta hetken päästä kaikui kerran vielä kyöstin sakea ääni ja veljekset katsoen takseen näkivät miehen seisovan kujalla ravistelen kättänsä ja päätänsä ja kuulivat hänen taasen huutovan korkealla äänellä menkää kotien nyt. Siitä riensi hän pois samaa tietä, jota oli tullut ja pois metsä pyrttiin se riensivät myös veljekset. Monella heistä päässä korkea kuhmoja käsivarressa verta tihuva haava. Katsoen kankeasti etensä asterivat he tuimalla vauhdilla aatoksissaan kuolemaan jäädyttävä synkeys. Niin loppui tappelustammiston kartanolla, josta moni kannettiin pyörtyneenä pois ja moni oli saanut haavan, joka ainiaksi hänen merkitsi. Kymmenen on luvun toisen osan loppu. Lukijänä Maikki Rody alaskassa. Yhdestoista luku ensimmäinen osaa Sageman veljestä. Tämä on LibriVox äänite. Kaikki LibriVox äänitteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saareksesi tai ilmoittautuaksesi vapae toiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org Lukijänä Maikki Rody Seidsemän veljestä Alexis Kivi Yhdestoista luku ensimmäinen osaa On ilta samaana päivänä, junaan niin kiukkuisesti tammistossa oteltiin. Pirttisään istuvat veljekset. He ovat voidelleet ja situneet haavojansa niin kuin parhaiten on käynyt. He istuvat sydämmissä pimeä, ihan kaikkinen yö ja alas permantoon on taroitettu heidän katsantonsa täynnä. He muistelevat, mitä ovat tehneet, tietävät, mikä rangaistus heitä uhkaa. He mietiskelevät onnetonta toivotonta tilansa ja peloittava on äänettömyys huoneessa. Viimeimpä kuitenkin saattoi Simeoni matkaan seuraavan kanssapuheen. Simeoni, veljät, veljät, sanokaat, yksi sanaa mitä on meidän tekeminen päästäksemme Kruunun kynsistä. Aapo, ah, ei ole meillä enääm pelastuksen keinoa tästä ahdingosta, ei tämän taivaan alla. Juhani, kiikissä olemme kokissa, kaikki on mennyt, kaikki onni ja toivo. Tuomas, peijakas meidät perii, perii ilman armoa, siis ottakaa me silmät ummassa vastaan, mitä olemme ansainneet. Kruunun käskyläistä häiritsemme keskellä tulista tointansa, ja tämä paikka on kovaa. Miehiä löimme kenties raa ja rikoiksi, joka paikka on vieläkin kovempi. No, ehkä nykäisimme vielä jotain henkikultaisenkin pois, ja sittenpä kaikki hyvä. Tallalla olemme ja syömme Kruunun surutonta leipää. Simeoni, voi meitä poloisia poikia. Timo, poloisia jukolan poikia ja seitsemän kappaletta. Mitäs tehdään nyt? Lauri, kyllä tiedän mitä teen. Juhani, minä myös, veitsi kurkkuun jokamiehen. Timo, älä Helsingissä! Juhani, puukkoni, kirkasteräinen puukkoni, verta laskenetta lainehtii. Aapu, juhani, juhani, josko on yhdeksi sinuoksi lammikoksi veri seitsemästä miehestä ja uppootkaamme settän yhdessä punaisen mereen, kuin upposi ennen koko vanhan testamentin kanssa. Missä on vesapäinen puukkoni, kaiken kaiken sovintomies. Aapu, malta mieles, juhani, pois tieltä sinä ja pois tämä kirottu elämä. Puukko, Simeoni, hillit käämme häntä. Aapu, tänne välijät. Juhani, pois tieltä. Tuomas, koreasti poika. Juhani, hellitä, tuomas veljeni. Sinä istut, koreasti. Juhani, mitä maksaa nyt enään koreus, kun kaikki on mennyt? Mielitkö ottaa koreasti vastaan 40 paria tuoreita raippavitsoja? Tuomas, en mieli. Juhani, mutta mitä? Tuomas, menen hirteen, mutta sitten vasta. Juhani, tehkäämme paikalla se, joka kerran on tehtävä. Tuomas, tuumikaamme. Juhani, hahaa, kaikki on turha. Tuomas, ehkä ei juuri vielä. Juhani, lain hansikat vartoo meitä. Simeoni, Suomesta pois, paimeneksi inkerin maan. Timo, tai portin vartijoiksi Pietarin kaupunkiin. Aapu, kovin vähäpätöiset keinot. Eero, merelle vesiä viltämään kuin uhkea enomme ennen. Jos siirrymme kerran Suomen rannalta, olemme kruunun kourista vapaat, ja koetamme kohden Engelsmannia hänenpä laivansa mastossa maksaa mies. Aapu, sitä neuvoa käskee vähän perustella. Tuomas, olispa tuo ehkä jotain, mutta muistakaat, ennen kuin ehdimme Suomen rantaan niin ompa kaiketi koudissamme kruunun kihla-kalut. Timo, ohoo, jos heltimmekin eheillä nahoilla Suomesta, niin koskapa olisimme Englannissa. Ompa sinne miljoonia ja tuhannen miljooniakin penenkullumia, ohoo. Aapu, mutta kuulkaa sananen, ruvetkaamme sudenomaksi kansaksi, niin vähämpä tarvitsee meidän peljätä hänenhampaitansa. Sota väkeen marssikaamme vervinkin ja ottamaan muutamaksi vuodeksi. Ah, tämä keino on jyrkeä, mutta ehkä paras tässäkilaakassa. Niin, lähtekääme heinolan kuuluisaan ja hirveän suureen pataajoonin, joka parolan nummalla käsäkaudet ja rikeraa. Tätä pykälää voimme harkita, muistain, että Kruunu pitää poikiensa puolta. Juhani, minä pelkään, että veli veikkoseni keksit nyt oikean keinon. Kasarmi on pelastanut läikistä monta hurjapäätä poikaa ennenkin. Muistelkaa me esimerkiksi Karilan renkiä, jolle suuri kelmille, kerran pisti päähän ropsia isäntänsä vähän selkään, ja viitapä olisi käynyt pojalle pahoin, mutta kaskun oli Junkkarilla äkki pikaan niskassa harmaa takki, ja tämähän pelasti miehensä. Olkoon menneeksi, kohden kasarmi ja marssikaamme, sotaan kuoli isämme setää kyrön sotaan, jossa viissyltäinen hirsiveressä uskenteli. Sotaan kuoli myös omaa setämme, kaatui meren rannalle pohjan maalla. Niin on tässä käynyt monen muun, sekä heimolaisen että naapurin, ja samoin taidamme kaatua mekin, kaatua hurskaina sankareina. Kuolmassa on parempi, taivassa on parempi olla kuin täällä ihmispetojen keskellä. Täytyy itkeä. Niin, siellä on parempi kuin täällä. Oh, jaa paljon parempi. Tuomas, Veliä, niin näin saatat meidät kaikki posertamaan kyynelleitä. Simeoni, herra katso puolemmä ja Anna Armos Auringon paistaa. Niin loppui heidän kansapuhensa itkuun, yleiseen hirskyvään itkuun. Kuivana ei pysynyt yhdenkään veljen silmä. Mutta ilta pimeeni, yö tuli, ja kaikki vaipuivat he lopulta itkusta syvään uneen. Seuraavana päivänä tumiskalivat he vielä, aprikoitsivat hiesä päin, mikä keino heidät parhaiten pelastaisi. Ja tarkasti vartioitsi heidän silmänsä ulkona pyrtin ympärillä, huomatakseen jo matkan päästä, jos lähestyisi heitä kruunon voimia. Niin he tähtäilivät ja tumiskelivät, ja Kasarmi vaikka kyllä kamoittavaa näkyi heistä kuitenkin parhaaksi turvapaikaksi. Sentähden päättivät he lähteä miehissä matkalle kohden heinolaa ja ottaa vervenkiä kuudeksi Ja koska taas sen toinen päivän nousi, alkoivat he pitkän vailluksensa likistuvällä sydämmällä synkällä mielellä. Astuivat he eteenpäin, muistelematta, että siinä hankkeessa tarvittiin passit ja pappinkirjat. Astelivat he tuohi kontitseljassa, ensin jukolaan päin, aikeissa pyytää nahkopeitturia ottamaan haltuunsa heidän elikkonsa ja pitämään vähän pyrtistä huolta. Tultuansa viertolan tielle kohtaisivat he nimismiehen, joka jahtivuuti takana ajoin jyrittäin heitä vastaan. Veljekset tuosta hämmästyivät, arvellen heidän retkensä koskevan heitä. Oliivat he jo melkein juosta metsään, mutta astuivat kuitenkin esiin, muistain, ettei kaksi miestä heitä milloinkaan kiinni saisi. Mutta väärin he arvelivatkin, perin toisella virkatoimella ajeili nyt nimismies ympäri pitäjää. Ja olipa hän oiva mies, ulias, ylevä ja iloinen aina jukolan veljeksistä ja heidän elostansa metsissä, hän alati oli suureksi huviksensa kuullut kerrottavan. Ja oli hän heidän suosiansa, puolustajansa, vaan ei vihamiihensä, mutta nyt ehdittyen heidän kohdallensa rupeesi hän haastelemaan hauskasti. Nimismies päivää päivää, mihin marssivat pojat noin totisina, vastatkaat minua, katsomatta tuolla lailla puoleeni, juuri kuin korpisudeet, mihin kontit seljessä. Juhani, edessämme on pitkä matka. Nimismies, helvettiinkö sitten mennään, hän? Juhani, tahdotteko meistä mitään? Nimismies, mitähän olis teillä annettavaa minulle, mutta onhan lupaa kysyä paikkein varaa ostaa. No oikeinpä silmänne kyräälle ja mullistelee minun. Ja ellen olis tottenut katselemaan et se perkeleettä vasten naamaa, niin ehkä sydään meni vähän pampahtelis. Ha ha ha, mutta saakeli koteissa rikeeraa. Juhani, minä kysyn teiltä yhtä paikkaa, nouseeko siitä kruunun asia? Nimismies, mistä? Juhani, hmm, siitä, siitä. Nimismies, mistä? Sinä takku tukkainen köntti, mistä? Juhani, tuosta kärhemästä tammiston kartanolla. Nimismies, ahaa, se toispäiväinen leikki, ja ahaa, siitäpä nyt tahtoisin teille pyrkkää jotain. Juhani, onko mies tappua tapahtunut? Nimismies, kiitä onneos ettei niin ole laita, mutta leimaus ja jyrinä, kun ajoitte tiehenne kruunon virkamiehen toimestansa ja kumositte vielä hänen kirjoituspöytänsä, aatelkaas sitä paikkaa. Juhani, Jumala paratkoon, sitähän olemmekin aatelleet ja aprikoinneet oikein vahvasti, ja tulleet ymmärtämään, mikä siitä pojat perii. Niin, niin, Peveli meinet perii, ja sen tähden jos valinneet Pevelin onnen osaan, tietäkät, parolan suureen pata-joonaan loikertaanut tiemmemäkiä ylös ja alas, että santasoi. Siellähän on viimeinen sola, jonne hädissä ja tuskissa pakenemme, kun ihmiset näkyykkuiset perkeleet meitä ahdistavat joka haarelta, kuin suden poikasia apajassa. Parolaan mennään, ja onnet on hän, joka tahtoi me teljetä, sillä kruunu tarvitsee miehiä, sotaa on tekeille, niin kuin olemme kuulleet. Kohta seisomme kruunun harniskoissa, ja koske kaapas meihin silloin, te saatanat. Hii, ja haa, tahtoisempa purra poikki tämän maailman, poikki tämän maailman, kuin nahkiaisen, ja vähältä etten etket tässä murheesta ja vihan kiuukusta yhtä aikaa, etken ja heristelen nyrkkijäni, parolaan marssitaan, sillä on miehiä, kuin karnen poikia parolassa. Nimis mies, teppöllöt ja pökööt, heittäisittekö oman rauhaisen pirttinen, omaalla tanterella, ja lähteisitte kasarmin keppien vengunaan. Juhani, parempi kuitenkin sillä, kuin louhia västengessä vuorta, ja toiseksi niin hämäläisen ruskean ahka on tuuman paksu, niin kuin nähdään. Nimis mies, louhia vuorta västengessä, miksi? Juhani, juuri teherra meitä sinne mielisitä kiskua kilisävissä kahleissa, ja mistä syystä, tuosta onnettomasta tempusta tammiston pihaalla, siitä, että suimme vähän selkään noita toukolan poikia, johon sukiimiseen Jumaalavita meitä rötettiin oikein vimmatusti. Mutta nytpä mielitään tehdä tästä kruunun asia, kärpäsestä herkänen, kuin sanan lasku sanoo. Nimis mies, sen valehtelet, menee hiiteen mies, menulla on tärkeämpiäkin toimituksia. Juhani, jos sen armon meille soisittekin, että saisimme kulkea hiiden mallassa, jota emme vielä usko, niin ohat han tässä kuitenkin toukolaiset niskassamme, lain voimalla niskassamme. Me onnettomat iskimme ensiksi, ja siitä on meille kovin huonopuoli. Mutta ei pidä heidänkään pääsemän ilman maksapoislackarista. Onpa täällä kyliksi haavoja, jotka tuskin miele ovat ehtineet saada rupi kaprockia niskansa, ja ne todistavat jotain ne haavat. Mutta jos toukolaisestakin selkiäisemme, niin onhän meillä tässä aina varottavana kerran vuodessa tuomiopäivä, lukukinkeripäivä. Peveli, sananpa, niin ennen jakkoon paavose korjapoika, kävis hän tämä elämälaatuun ilman yhtäpäivää vuodessa, ilman tota kirottua kinkeripäivää, sanoi hän. Ja sanoa pähän vielä, ei se kippu, mutta se häpy. Niinpe kerran ikään tultuansa tukkajuhlasta, jossa taasen hänen kamaransa oli pahoin pehmitetty. Mutta kuinkas kävi seuraavana vuotena samassa juhlassa? Pisti marppi hänen pöynän ala istumaan kuin okulin. Ja tämän näki hänen korjaa ja nuori Morciammensa lukutuvan porstuvasta. Näki ja pyörtyi töttörääsy, kiikahti kynnykselle nurin kuin hanhempoikainen. Se oli ipaha leikki, sen perästä rupesi paavo juomaan kuin mies, sai rukkaset Morciammeltansa kuin mies, ja joi vielä uhkeammin, ja vihelijäisenä hevos nylkyrinä kuoli hän viimein. Se oli kappukorjan paavon, jolla ei suinkaan ollut huono pää, ei totisesti, vaan oli pähän viisainpia, vikkelempia nuoria miehiä. Mutta nurjana nurjana oli vieras äiti türkennyt kirjan hänen kouransa alusta alkaen. Ja siitäpä lukupäivä hänelle tuli kauhistuksen päiväksi. Ja onko se tämä laitaa? Kukkoisten mekko, mies koukasen jykevä kuin havutukki, ja levejä poskinen kuin luvan muorin vanha kissa, mutta eipä juuri niitä hyvää lukijoita, kultuansa kinkeriaamuna tarhanvajaan pappien kulkusten kilinen, peliestyi kuin lammas. Niin hirvittävää on tämä päivä, tämä hioittava pölytysjuhla. Ja kerrampaa tiedämme saattaisi provasti väki voimalla meidätkin sinne, ja sieltä häpeän hirteen, jalkapuuhon, mutta kaikista näistä meidät pelastaa kruunon harmaa kukki, kaikista näistä nyt otamme ainiaksi hyväästi Brassai. Nimismies, te mielettömät oinaat, mitä hulluksia hankittekin, no menkät, menkät, astukaat päälle niin kauas kuin kestää kruunon santaista sarkaa, mitä rivattuja on minun tekemistä kanssonne, kuittihan on rätinkimme tammistosta sen vakuutan ja vannon teköyllit. Kuitti, ja suljetut ovat myös toukolaisten kidat. Oho, sen tein jo samana päivänä, jonain ottelustapahtui, koska näin, ettei mennyt siinä henkiä. Uhkaillivat paroistut kerajan käynnillä, ja kuitenkin olivat he keittäneet sopaan itse. Mutta laskimpa nyt vaale painoni minä myös, ja toukolaiset vaike niin matkuin myyret. Sillä ompamme nulla heissä monta koukkua, josta voisin keskoa heitä kovaan kiikkiin. Sentähden ovat he nyt vaiti, ja pitävät korjasti hyvänänsä, mitä ovat saaneet. Mitä koskee taas en asemaan, et provastiakohtaan, niin kysympä, onko hän teitä kiristelyt näinä viimeisinä aikoina. Aapo, sitä ei hän olet tehnyt, ja ihmeksemme kyllä. Nimismies, eikä te hän sitä milloinkaan enään, se muistakaa sanakseni. Ja kuka on saattanut matkaan tämän? Kuka hän muu kuin tuo meidän manha Valles Manni? Ja sanottepa nyt hänen, te kiittämättömät veioonet, yrittelevän riivattuja teitä kohtaan. Kuinka hyvänsä, mutta ompa minua hullua vähän mielyttänyt tuo sudenpoikasten elämä. Ha ha ha! No, no, leikki saako on sijaansa puhdas leikki. Mutta olkoon sanottu, rauha teille minun puolestani, ja niin myös provastimme puolesta. Sillä hän on tullut ymmärtämään ettei tuohesta tule takia. No niin, eihä yhtään vaaraa pojat, eihä yhtään. Vaikka tarvitsisittekin köniin ne aika lailla te verkkasen juutit. Mutta menkät nyt korjasti kotija, paikalla sanon minä. Jaa, jaa, vasemmalla kääntymys nyt vaan, vasemmalle kääntymys ja kotija Mars, sinä impi vaaran kompania, kotijatte jonkkarit, ja jääkät herran nimeen. Hei, saa Liina Harja! Niin lausuen tempasihän ohjaksista, ja Travia pisti eteenpäin taasen nimismiehen koko pitäjässä tunnettu Liina Harjainen ruuna. Pois he kiirivät rääkkynellä, tärähteli takana ukkojahtivuuden hattu, ja savuna kierteli Tomu heidän jäljessänsä. Mutta veljekset seisoivat aseman suolapatsasta, seisoivat ja katselivat tuota menoa. Sanakaan hiskumatta ja arvellen, mitä heidän piti aattelemaan kaikesta tästä, seisoivat, heiä tuijoittelivat poistuvien perään, kunnes nimismiehen rattaat katosivat kaarevalla tiellä. Timo, kuinka se komsarjus on vanhettunut sitten kuin viimeiseksi näimme hänen kuokkalan korvessa äitimme ja kylänmäin kanssa? Juhani, mitä senä aapo aattele tästä nimismiehen koreasta puheesta? Aapo, kunnon mieheksi hänen luulisin ja että hän kanssa me haastali vakasta rennasta, mutta seiskääme vahtia, sille herroihin ei ole luottamista. Juhani, seiskääme valmiina kappaisemaan kohden susien kotoa. Hänellä on pevelinahassa, hän koettaa vietälle meitä koulaan. Tuomas, kotiamme takaisin tahtoi hän meitä narrata valmiiksi saaliksensa palattuaan viertolasta joukkomiehiä seurassa, koska tiedetään, ettei ole vähillä voimilla iskettävä jukolan sarjaan. Hän tulee ja korjaa meidät koreasti talteen, jos hän te varomme. Juhani, hä, niin hän minäkin aattelen. Hän on pyynnissä, angarassa ajossa, ja me olemme ykset, joita hän kiehtoo. Kaiketi on tapahtunut hirveätä, josta ei enää kasarmikaan meitä vapahda. Siis ei nyt muuta kuin sisinpassikouran ja paikalla metsään. Mantilta pois, pojat. Aapo, mikä on nyt tehtävänä? Juhani, kaikki on jo tehty. Tässä on seitsemän valmista metsäsissiä. Mutta koettakaa me olla niin tieviä, niin armelijaita ryöväreitä kuin mahdollista. Pyytäen aina ensin koreasti nälkäme samutteeksi. Niin, niin, ja ellei hyvällä helli, niin väki rynnäköillä tulkoo on setten, mutta aina voimme karttaa verenmuodotusta ja murhaa. Mennään nyt. Simeoni. Juhani, Juhani, mitä haastelet? Aapo, aamessa on nyt kurjain veljestön turva. Juhani, sessien rätkillä mennään nyt. Tuomas, kitas jo kiinni sinä hurja hullu. Ennen astelen tästä siperjan iki kylmyyten, kuin rupean syömään ryövärin leipää. Sinä, villitty, onko tarkatuksessa pakaan, vai leksoitte letko mieletöntä leikkia? Mitä pitää minun sinusta aattelemaan? Juhani, voi veljeni. Tämä hetki on kiertänyt pääni pyöreän, ja en hän juuri tiedä, mitä puhun ja teen. Nimismies hän tässä oli ja katosi taasen kuin tuulin ja pilviin, mutta ompa sitten mielestäni aikoja mennyt, aikaa, siitä on aikaa. Tuonne hän katosi mihin peukalosormeni osoittaa, kuin taulomatin peukalosormi. Tuonne hän katosi savun, ja keskellä savua singahteli sota-orhin valkea harja. Mutta siitä on niin pitkä aika, niin pitkä. Tuomas, kas niin. Apo, mitä nyt? Mitä nyt? Tuomas, te näette veljet, ettei juhoakaan aina juuri ammuta samalta oxata, jolla hän istuu. Lauri, mitä siinä silmiäsi väänteleet, ja päätäsi keikuttelet ja huokailet sieraimistas tuolla lailla, niin markiita, että on aivosi eheä. Tuomas, niin, niin. Hän peitelkyön äskeistä tyhmyttänsä niin kuin hän parhaiten taitaa. Mutta mitä helvettietä kisimme nyt? Sanoppas Aapo. Aapo, minä en tiedä. Eero, kuulkaat veljet, emme hän tuota vielä varmaan tiedä, olisiko hän nimismiihän haaroissa kettumeitä kohtaan. Lauri, minä uskon toisin, sillä katsellinpä hän ta tarkasti ilmäterään, ja siinä ei vilahtelut vilppiä, ja harkit kaas. Miksi olisi hän tullut ilman mies voimia aina tähän asti, vaikka hänen tiedänsä on mökkejä ja kylijä. Miksi kulki siihen ohi impi varan seudun aina Viertolan kartanoon, josta hänella on vähemmän avuntoivetta kuin suurista kylistä, jotka hän on heittänyt jälkeensä, kummallista. Viertolasta palaisi hän taasin takaisin tämän huikean matkan. Palaisi miesjoukkonsa kanssa viimein kohden Pirttiämme, hulluuksia. Ei hän mallaa tämä yhteen nimismiehemme ennen aina viisasten ja vikkelien tuumien kanssa. Aapo, ei tahdo mallata sen huomaan minäkin, mutta eipä siinä kylliksi luotettavaa. Luuletpa nyt aprikoitsevas asiaa kovinkin viisaasti, mutta katsos, kun usein tapahtuu. Usein on asian laita päinvastoin kuin parhaan viisaimon miehen järkisen on osoittanut. Ja ompa meillä pelko on syytä, rikoksemme on lainsilmissä suuri, Angaran suuri ja huomaat, kuinka tavattoman, kuinka erinomaisen ystävällisesti tuon nimismies haasteli kanssamme. Tuomas, ei ollut se rehellisyyden kieltä, vaan kiehuipa sappeasen hunajan alla, mutta mitään nyt tekisemme. Eero, tehkääme näin. Käykääme kotia kerran vielä, mutta älkääme viipykö hetkiäkään pirtissä, vaan heittäkääme telkiämättä sen ovii, joka näyttää niin kuin olisivat sen asukkaat korjasti kotona. Ja itse istumme kätkössä impivaaran luolissa ja rotkoissa. Siellä oljentelemme pari kolme vuorokautta, tähtää ellen tarkasti lakkaamatta alaskohden pirtiemme. Jos nyt tämän ajan kluessa lähestyisi nimismies huonetta voiminnensa, niin olemme hän aina kohta valmiina karku teille vuorten ja metsien suojassa. Mutta ellei tuosta mitään ilmestyisi noin kolmen yön ja päivän mentyä, niin kaukana on meistä kaikki vaara. Tuomas, siinä hän neuvoo ja hyvää. Aapo, me teemme niin. Tuomas, kääntykääme takaisin, tulee juho ja paneen poistua morakas muoto. Läksivät he käymään taasen kohden impivaaraa, ja seisoivat pian kotonsa pihaalla. Seuraten eeron neuvua kiersivät he linkun ovelta pois, kiipesivät ylös vuodelle ja kätkivät itsensä tarkoin, mikä mukavaan kallion halkemaan, mikä näreitten verhoon vuoden penkireille. Siellä he venyivät, teroittain kiehtämän silmönsä alaskohden pirtiä, ympäri kantoista ahoa ja pitkin kolkon metsän rantaan. Siellä he lepäsiivät, pitiivät vuoroitellen vahtia kolmen vuorokauden kuluessa. Söivät tuohikonteistansa ja samuuttivat janonsa kirkkaasta lähteestä, joka vuoden harjulta kumpuuli ylös ja vuodatti lainensa alas pitkin kallioista tietä. Hauskaasti siinä pieni puronen lirisi päivän pitkän kestäässä, lirisi kestäässä kuutamoisen yön, soiden vartijoitsevan veljen kuultelevaan korbaan. Yhdenen toista luvun ensimmäisen osan loppu. Lukijana Mikey Rody alaskassa. Yhdestoista luku toinen osa, Seitzmen veljestä. Tämä on LibriVox äänite. Kaikki LibriVox ääniteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukijana Mikey Rody. Seitzmen veljestä. Alexis Kivi. Yhdestoista luku toinen osa. Mutta kun kolmantena päivänä aurinko jo kiirehti laskuansa kohden, astuivat veljekset vuorilta alas, kävivät pirttiinsä iloiten sydämmessään, koska näytti, että oli heidän pelkonsa turha. Mutta ei katsoneet, että he kuitenkaan vielä ihan luotettavaksi asiaansa, vaan silmäylivät yhä varouten tästä ulos. Siitä seuraavana päivänä lähetettiin vakoja ulos. Lähetettiin Aapo, saattamaan heille visseyttelujaa. Vuorkauden viipyy hän kylissä ja taloissa, ja koska hän palasi, nähtiin hän kasvoillansa rauhan sanoma, ja istuivat hän nyt miehissä Hongaisen pöyden ympärille, ja Aapo istuen itse pöyden päässä, rupesi kertoilemaan velillensa, mitä oli kuullut. Aapo. Heliet, hän on verraton miestua meidän vallesmanni. Hän on tehnyt niin kuin hän sanoi, ja niin on asiammelaita. Toukolan miehet, vaikka onkin monella etujalaassa aikapatti, tai päässä millä korkea kuhmo, milloin pahoin irristävä reikä, eivätkä hiiskadan lainkäymisestä sanakaan, eivätkä oman keden kostosta. Ja nimismiehen toimesta, hänen hirveistä uhkauksistansa kaikki tämä. Ja mitä hän nyt tumiskilei meistä provastimme, niin ukko on suonut meille rauhan, ikuisen rauhan, sille hän on päättynyt uskoon, jota nimismies hänelle on vakuuttanut, että kova leikki meitä kohtaan olisi ihan kaikkiseksi tuhoksemme. Mutta huomatkaat vielä, koska tuo herkämäki, oiva ääjä ainakin sentään, jutellessaan eränä päivänä provastin kanssa oli myös meistäkin jotain ennut, sanonut jorähtäen, kukaas tietää, vaikka turisi pojista vielä oikein jupisteerit. Niin tuohonpa oli lausunut pappi, että suuri olisi hänen ilonsa ja riemunsa herrassa, jos se ihmet tapahtuisi, että jukolan veljekset kerran astuisivat hänen etensä lukien välttäväisesti sisältä ja nuot kymmenen käsky sanaa ja uskon tunnustuksen ulkoa. Niin, on hän lausunut sulavan lauseen. Tämä ja paljon muuta olen kuullut, kuullut monen miehen suusta ja luotettavi niistä on tammiston kyösti, joka ei koskaan naura eikä valehtele. Juhani, nemismies sinä, kunnon mies, rynkäisimpä sun tähtes vaikka loimoittavaan tuleen, no vies sinun musta kiliuva sonni, voin hän tuskin uskoa. Aapu, kaikki niin kuin sanon, mutta nähdään me siis, etteivät herrat juuri olekaan niin suuria junkkareita kuin luullaan. Muistakaa me tässä myös tuota viertolaista, joka leppyy aivan pian ja suostui pyyntööme kaikin puolin. Ja pravastimme, jos katselemme häntä ilman närää, hyvän sydämmen ja järjen suoralta kannalta, nousee tiedän minä edessämme Ankaraan arvoon. Hän on kiivas, mutta oikea Herran viinameen mies ja sanomattavan paljon on hän tehnyt seurakunnallemme hyvää. Kumoonut on hän monen ilkivaltaisen krovin. Monen miehen ja hänen entisen jalkasiippansa on hän pakoittanut käymeen lailliseen avioliittoon. Ja monta naapurusto, jotka ennen veristellen toinen toistansa painosivat, on hän saattanut ihanimpaan sovintoon. Ja mitä on hän tahtonut, puhaten meidän tähtämme. Meitä Kristetyyksi kunnion mieheksi, nyt on hän meidät jättänyt, mutta lausui kuitenkin meistä niin ihanan toivoituksen, että sydään likistyy sitä muistellessa. Tuomas, mutta nytpä miehet lukemaan, nyt aapiskirja kouraan ja sanaa päähän vaikka halko nuijalla. Aapo, lausuitpa jotain josta, jos niin teemme syntyy meille uusi onni, aai, jos yksimielisesti kävisimme nyt tärkeän toimeen, siitä elämättä ennen kuin työ on päätetty. Juani, minä ymmärrän, iskisimme aapiaiseen kynsin ja hampain, siitä heltimättä ennen kuin olemme kukoon hännan alla. Oikein, ken tiesi kohta päätämme jotain, ja kerran päätettyä mä sen teemme myös, teemme vaikka verta hikoillen. On hän minulla pää kovaa, kohden kovaa, mutta löytyypä siinä kuitenkin yhtä ja toista, yhtä ja toista hyvin näkkiäkin verkkiä. Enkyhän joka päiväisen harjoituksen kautta voisi kulkea kilpaa viidenmuotisen tyttö räästyn kanssa. Meksien Ahkerus voittaa kovan onnen. Aapo, oi, Juani, nostaa hän sydäntäni tämä puhees, miehuutta ja järkeä täys. Juani, Ahkerus hän kovan onnenkin voittaa. Niin, jos kerran käymme juoneen, ikeen et vissähän siinä pinnistelemme, mutta asiaa käskee tuumiskella vesusti ja juurasta jaksain. Aapo, koettaa tahdomme, sillä tämä pykälä on mahtava, katsokaat, ellemme osa lukea, niin laillinen vaimakin on meiltä kielletty hedelmä. Timo, jas, so, onko se niinkin? No vies sinun, sitten hän kelpaa tuota koettaa, koska sen konsten kautta saan itselleni eikä kelpo akankin, jos niin hulluksi tulisin, mutta kukaas tietää, kuinka täällä pojan päähän määllähtää, sitä ei tiedä muut kuin Jumala. Juani, apri, koitkaamme asiaa visusti, meillä on niin kovaat päät. Meni taas en muutama päivä, ja eräänä iltana otettiin asia uudestaan keskusteltavaksi, ja yhteisesti nyt väätettiin ruveta hartaudella luvun harjoitukseen. Juani, kahden vuoden mentyä olkoon aapiskirja päässäni, se on sanottu, mutta Timo parkaa minä surkuttelen, hänellä on vielä kovempi kallo kuin minulla, kaksin kerroin kovempi. Timo, älä yhtään huoli, paikka onkin se kaksin kerroin kovempi, no, no, sinä opit aapiskirjas kahtena vuotena, minä siis neljänä, niin kärsimys tähän siinä vaan tarvitaan. Juani, kaskaassa sukkeluustempasi ratingista joukon päiviä pois, kokonaisen vuoden, mutta ai, poikä, olemme pasen peijakkaan kelkassa, yksikin puhkaus siinä lasketaan, ja liemenä on aapiskirja ennen kuin on se päässämme kannasta kanteen, Jumala, auttakoon meitä. Timo, aapiskirja niin tahdon oppia. Juani, sen tahdon minäkin, vaikka tuo tuntuisi ja maistuisi, kuin pureskelis pieniä kivijä ja raakoja perunoita, sen tahdon, koska on provastimen niin hyvää ja laupias meitä kohtaan, että oikein tulee hän taarmo, mutta mistä saavutamme sieven ja suopean opettajan? Aapo, yhtä siinäkin tuumiskellut olen. Minä katson puoleis Eero, jaa, jaa, senulla on terävä pää, sitä ei taida kieltä, mutta kiitän Jumala tästä lahjasta ja siirry meistä muutamaksi viikoksi maailmalle, eväskonttiseljassa ja aapijainen povessa. Mene jahtivuudin tuon oivallisen sudenkutsijan opetettavaksi. Hän on taitava mies, ja minä tiedän, ettei hän sinulta kieleopetustansa, varsinkin kun lupaamme hänille palkinnoksi uhkean kaskimaan ja paistiksi muutaman koiras metson. Mutta sinä opittuas tavallisen lukumeerän tärkeimmät osaat palaat silloin takaisin taas ja opetat meitä. Juhani. Vai niin, Eero, opettaisi meitä. Hmm, Eero. Mutta älä, tulee sen tähden ylpeäksi Eero, sen minä sanon. Eero, pois se. Opettaja käykyyn hyvillä esim. opetuslastansa edellä. Muistaen Ankaraa tilinteon päivää, koska hänen tulee sanoa, tässä herraa olen minä ja ne, jotka minulle olet. Juhani. Kaskas, joko pistetti. Mutta laita on tämä. Sinä opetat minua, koska niin tahton. Tai olet äänettä kuin ahven, koska tahton. Ja minä luen sinun edessäs aina tahtoni mukaan. Siinä se on. Kyllähän me sinun kuranssissa pidämme. Sen tiedätkin. Mutta käypä tuo keino ehkä laatuun. Tuomas, paras keino, jonka aapo vielä on keksinyt. Juhani. Tuhannen riksia tästä keinoista. Aapo. Eero, mitä ajattelet asiasta itse? Eero. Tahdonpa tuota aatella. Aapo. Se käypä, äisin käy epäilemättä. Mutta nyt mielin soutaa esiin Ankariman aateeni. Tuuman, joka seisoo ja kestää. Urheat, pojat ja veljet. Nosko on empi vaaraan, uhkea uudistalo. Nosko on se itsemen miehen voimalla. Niin, pöllistyypä silmenne ja kummastelen, katseletta minua. Setähän ihmettele. Mutta aatelkaas perään. Elun kemoomme täällä sydänmaassa käy vaikeamaksi päivä päivältä. Harvoin täällä kuulemme enää kontiön viheilystä ja harvoinpä metsokorvassa kohdata edestämme ylös. Vieläpä huomaamme toisen asian. Huomaamme, että yksin ei ole miehen hyvä olla. Niinpä kerran mietiskelemme. Mutta pösyyköön kaukana morciusvuoteista villi kiertolainen erämaassa, joka tuskin voi täyttää oman kurnaelevan maarunsa, saati vielä vaimon ja lasten. Mutta raivatkaamme niituksi tuo avarakorpi. Pelloksi kuokikaamme tämä kalteva kultainen aho ja noskoon vähitellen pirtimme ympärille jumisevalle pihaalle talli, ometta, riihi, luhti ja vielä muitakin huoneita aina tarvetta myöten. Ja niin on meillä aika talou, impi vaaraksi kutsuttu, talou kunnollisempi syntymä kotoamme jukoolaa. Ja ennen kuin on tulut päivä jonaa tuo vanha jukoolaa on omanamme taas, niin tässäpä ihanasti niitot viherjöitsee, piljaiset pellot lainehtiin ja yllontullessa lähestyy meitä metsästä ammoova kirjava karja. Juani, haastelepä sorealla suulla, mutta katsosveljeni, meillä on jo entisestään talou, joka tosin on vuorattuna vieraalle nyt, mutta omanme on se taasen mentyä muutaman vuoden. Aapo. Mutta ennen kuin on mennyt tämä aika, niin olemme laiska jakkoja ilman vertaa. Piitsimme tuskin nostella enään tallokoitamme maasta, ja kaiketi on meillä silloin yhtä yörrinen talou kuin ennenkin. Kuullut, olen ahkopeitturin huonoksi mieheksi, saamattomaksi maahdukseksi, ja mitään näkyvää muutosta ei ole vielä tapahtunut, ei pelloilla, ei nituilla. Ja vaikka toisinkin olis, niin ainahan parempi, että on meillä yhden talon sijasta kaksi, jukoula ja impivaara. On myös silloin arvomme noussnut sunnattomasti ihmisten silmissä, ja paimoiksi on meille tarjonnal monipulski ja hehkuva hemeen tyttö. Työhön ja toimeen veljet. Työhön, kaikin voimin, sillä elämä maksaa tämän vaivan. Ja ihmiskunta näemme ei olekaan tuota pahempi vekkuli. Ei, vaan ompa luulen, minä maailma meille niin kuin maailmalle me, ja hän, joka alati vääryttä kärsi, hän katsokoon, kuinka on laita omassa povestansa. Usein ovat he meitä kiukkuisesti kohdelleet, tosi, mutta oikea, miten vaan toukolon jupelet, ja siihen on mielestäni ollut heille hieman syytäkin. Kuinka hyväänsä, mutta paras on sovinto ja rauha, ja rauhan voimme jälleen rakentaa, jos vaan täyttä päätä niin tahdomme. Katsokaat, me askartaleemme tässä ajan niin kuin on tapa täällä säällisten miesten, ja tultua me viimein toukolon vaimoille taas. Katsahtavat meihin entiset viholliset vähän arvokkaammin kuin ennen, ja jos me silloin annamme heille leppeitä katsantoja takaisin, niin nousee tuosta pienkin yleisen sovinnon kirkaspäivä. Tosin maksoi tämä meille paljon, maksoi työtä ja hammasta purevata vaivaa, mutta ilman näitä ei täällä milloinkaan toukoa tehdä. Ja huomatkaat, asettakaa selkeästi sielumme silmän eteen, mikä on voittomme viimein. Me olemme miehiä, ystäviä kaikkein kanssa, taloja on meillä kaksi, tuleva aikamme aina hyvän toivon niemi, ja hautamme tuolla elämän hämäräisellä rannalla, niin näytän meille kauhistuksen kodoksi, vaan ihanaksi läpökammioksi, himmiäksi porstuvaksi autuitten saliin. Tuomas, somaasti sinä puhut ja oikein, ja minä suostun tahtois, peljet, kulkaamme häntä, sillä tämä asia on mahtava. Se synnyttää elämämme uudestaan, kohottaa metsien reunalle aamun koin. Minä suostun. Timo, niin minäkin. Simeoni, Jumala on kuullut meitä, ja elomme valgeneen. Minä suostun aapun ihanan tuumaan. Eero, minä suostun myös, sillä otamme ihan miehukkaan askeleen nyt. Johani, enkö teki samoin minä, teidän kurja vanhin veljenne. Minä suostun, ja onnen päiväksi kutsun aina tämän päivän. Oli hän meitä jo leheistyä kahleet tai kruunun harmaat takki ja rumpujen pärinä. Mutta nyt hän seisomme kaukana kaikista näistä. Keskellä kotometsiemme kohinaa. Niinpä sydän yönä meidän taivaamme äkisti valgeni. Ja tämä valkeus niin toivokaa me vielä poistaa kaikki pilvet, ja Jumalan kynttydät loistaa, niin kuin paimen helotellen laulaa. A, parastansa ovat meidän kohtaan tehneet Jumala, ja nimismies. Parastamme ja näkintahdomme nyt puolestamme koettaa. Siitä seurauna päivänä he lähettivät Veli Eeron astelemaan oppiretkellensä varustettuna vahvasti. Tuohikontti seljessä Haarpussi Olalla ja Aapiskirja pojussa läksi hän vaeltamaan kohden jahtivuuden asuntoa. Mutta muut hankivat itsellensä kuokkia jo rautalapioita, ja rupeisivat kuokkimaan pelloksi ahoa heidän pirtinsä ympärille. Päivä päivältä lisääntyi siihen yhä enemmin ja enemmän turpeiksi pienennettyä maata jo niin puolain varsille ja kissankääpille rakettiin ikuinen hauta. Mutta koska olivat kuokkineet ahon pennasta valtaisen piirin, arvatten siinä olevan kyllin kylvöalaa 7. miehen elannoksi. Siirtyivät he aholta korpeen alas ja rupeisivat raivaamaan nutuksi 100 vuotista Kuusistoa, joka torkkuen seisoi alapuolella ahoa, kärittynä sammaleiseen turkkiin. Silloin taasen kirves kajahteli ympäri ja rytinällä kaatui Kuusi-kosteiseen maahan. Kuuset he karsivat, kokosivat oksat kasoihin vedettäväksi talvella talon tarhaan, mutta hirret kantoivat he ylös kantoiselle aholle uuden riihän ja omeetan rakennuspuiksi. Silloin va kantaisissa miehet vakaasti asteelivat toinen toisensa jäljessä, ja kuudella lujalla olkapäälle lepäsi jykevä hirsi, mutta tultuansa ylös töyrille laskivat he juhainen huuden mukaan yhtä aikaa taakkansa alas ja putosi hirsi jyrineelle, että maa tömähti ja kohdain vastasi korpi. Niin laajani heidän nittunsa korven rannalta yhä kauemmas päivään päin ja niin saivat he aineita rakettavia huoneita varten. Eero teki myös ahkerasti työtä oppiaksensa lukemaan ja nopeasti edistyi hänen taitonsa. Laavan tai iltoina palaa siihen kotijansa tyhillä pusseilla, mutta seuraavana maanantainen läksi hän taasen, seljessä täytetty kontti ja olalla pulleja haara laukku, läksi kouluun aapiskirja povessa. Niin kului syksy talviläheeni ja veljekset heittivät sekä pellot, että niitut lepoon jäväksi ja riensivät hankkimaan muonaa niin elikoille kuin etsellensä. Syksyn koleissa metsissä he kaalailyvät ristiin rastiin, koirinensa, tehden veristä niitosta ja alas suon rannalle kohosi taasen korkea heinä suova vanhaa valkoa varten. Talvi oli tullut. Jouduaattona palasi Eero kotia jahtivoiden mielestä tarpeeksi oppineena ja kelvollisina opettamaan liian sijansä. Ihmeteltävän kerkeästi oli hän oppinut. Selvästi luki hän sisältä ja aapiskirjan taisi hän ulkoa kannesta kanteen niin myös vähän katkesmuksen. Ja nyt kun joulu oli mennyt, alkoi luku ja puuha. Siinä opettajana istui Eero ja oppilaisina hänen veljensä, jotka yhdestä suusta huusivat kirjainten nimet niin kuin nuorin veli heille saneli. Yhdestä suusta he kuusivat ja mäikkyi avara pirtti. Työlästä ja tuskaa täynnä oli heille tämä työ. Tuskaa täynnä alussa varsinkin. Surkeasti siinä puuhkailtiin ja hikoiltiin. Enimmin kaikista ponnisteli Juhaanin sesu. Hartaudesta järisi hänen leukansa. Ja torkahteleva timo, joka istui hänen rinnallansa, sai häneltä monta pihaista nyrkin tyrkkästä, kun taas en nyökähteli alaskurjan pää. Kiusoitti myös veljeksiä, ettei Eero aina harjoitellut opettajavirkansa suoralla vakuudella, vaan hellitteli useinkin suustansa pisteleviä kompa sanoja. Oli hän jo saanut veljiltänsä monta varoitusta, mutta mielensä viehätti häntä. Kerran eräänä talvisena päivänä, kun äkeä pakkanen oli ulkonnon ja taivaan etäiseltä reunalta paistoi melkein säteetön aurinko, istuivat veljekset pirtisensä täydessä puuhassa, aapiskirjat kourissa. Kauas kuului heidän harras, mutta yksipintainen lukunsa ja alkoivat he nyt aapiston tällä erällä toiseen kertaan. Eero a mut a Eero p mut p Eero. Niin, a on ensimmäinen aapiston kirjain ja ö sen viimeinen a ja ö alku ja loppu ensimmäinen ja viimeinen seisoo jossain raamatun kappaleessa mutta niinkään koskaan olette kuulleet tai nähneet viimeisen ensimmäisenä öön aana onhan se hieman sukkelaakin kun tuo pikkuinen, tuo ennen viimeinen vaivainen on äkisti parven ensimmäisenä kukko poikasena, jonka puoleen muut katsovat ylös niinkuin hunörillä ja kunnioituksella niin kuin jotakin isällisyyttä kohden vaikka tapahtuikin se vähän ympyrjäisillä silmillä mutta miksi poikkeen asioihin joista ei ole meidän tekemistä nyt niin lukekaapas taas Juani, ymmärränkö tarkoitukses? Minä pelkään, että ymmärrän mutta opeta nyt meitä koreasti muitoin sinun peijäkasperi Eero niin lukekaas kiltisti taas C muut C Eero T muut T E, F, G Juani, ventahol minä poloinen olen X nyt mutta annetaan pas mennä alusta alkaen kerta vielä Eero A muut A P, C, Ummeen älkä puuro Mitä ymmärretään sillä lauseilla, Juani? Taidatko selittää sen? Juani, koetampa ottaa siitä pohdin Nähdekäs vähän kanssani ulos te muut, sillä meillä on keskusteltavana tärkeä asia Niin hän lausui, astui pihalle ja muut seurasivat hentä ja vähän levottomalla sydämällä rupesi nyt Eero arvelemaan mitään hän tarkoittaisi tämän heidän siirtymisensä ulos Mutta veljekset velivat pihalla, miten he parhaiten voisivat masentaa Eeron häijyä kompa Himoa joka sattoi hänen ilvehtimään aapiskirja kourassa ja tekemään pilkkaa ei ainoastaan heistä, vaan myös Jumalasta ja hänen sanastansa ja he tuomitsivat hänen ansainneeksi vakavan pieksiä saunen astuivat he taasen pyrttiin ja tuore koivuinen ruoska velijuhainen kourassa hirvitti Eskivät vä poikaan tuomas ja simeoni kiinteillä kourilla ja parastansa teki nyt Juhanen hullia Siinä Eero huusi, potki ja raivosi ja päästyänsä viimein katsoi hän ympärilleen hirmuisella murhaavalla muodolla Juhani, kas niin otappas kirja kouraa taas ja opeta meitä sievästä junkkaria muista tätä löydytystä koska sun kanal ja kielestä tahtoisi tästä läheen haastella sanoja Vai niin, aha, joko sattui niin, niin, nyt on käännyt sinulle niin kuin profetaalisesti ennustin jo vuosia sitten sillä paha on viimein pilkkaajan palkka, sen voit tietää Ota kirja sanon minä ja opeta meitä järkevällä ja siivolla tavalla junkkaria Tuomas Älä purehammastavaan istu kiltisti jälleen tuohon pöydän päähän ja teen niin kuin käskemme ees se ilman yhtään murinata muutoin keikkuu vielä ruoska minun kourassani ja nousee patosta sitten pyrin monin kerroin kiivaampi kuin äsken alkoi taasen luku mutta sanelipa Eero välillensä kirjainten nimeet kovin karmealla purevalla äänellä ja kyräävillä silmän iskuilla ja niinpä jyrkeä henkiimpivaaran koulupöyden ääressä vallitsi kauan kunnes aika mennessä muutavan päivän lievitti jälleen Eeron äkeen mielen ja muodon niin harrastalivot väliekset ehtiäkseen lukemisen taitoon ja edistyikin heidän työnsä vaikka alussa sangen vitkaa varsinkin timolta ja juhaanilta yhdenen toista luvun toisen osan loppu