 Velkommen til jer, der er hård komprense i dag fra Godtværet og Boat Race ude på Søen og så videre. Men det er da en fornøjelse at få lov til at være med her i forskningen Støjen. Mit navn er Trine Bilde, og jeg arbejder med Adfers Biologi på Biologisk Institut. Og i dag vil jeg fortælle jer lidt om nogle af de metoder, som en hand kan tage i brug for at få en hund til at passe med ham. Og jeg vil svare på spørgsmålet om, hvorfor i dyreverden det generelt er hanner, der skal gøre kure til hunder. Og gør sig til og anstrenger sig, mens hunderne ofte gør sig kostbar og kan vælge ud. Og det her er spændende, fordi reproduktion er det, som lige ud handler om. Biologisk set har vi faktisk kun været en succes, hvis det lykkes og reproduceres og får vores gener repræsenterede næste generation. Så derfor er reproduktionsbiologi virkelig spændende at arbejde med. Jeg ved ikke om i nogle steder har overvejet, om der kan være skjule hensigter. Hvis jeres kæreste kommer med en gav, uventet, det er jo en fornøjelse, han kommer hjem der, og helt uventet dukker han op med en gav. Jeg har i nogen siden haft en tanke om det, han virkelig vil, det er at deklarere sin uforbeholdende kærlighed, eller kan der være skjule hensigter bag. Jeg visste, man er en æderkop, så kan man være helt sikker på, at der faktisk er skjule hensigter bag, det at give en kærlighedsgave. Her ser jeg et billede af en hand, det er en dansk hjertederekop, der hedder Pisao Mirabilis, den lever på græsmarker og enge, bl.a. i Målsberg. Og lige præcis på den her tid af året i april og maj, der kan man se dem vandre rundt ude i bakkerne, og de bærer på sådan en hvid gave. Og det her, det er et saftig flue eller lav, som de har fanget, og som de om hyggeligt har pakket ind i hvid silke. Og de bærer så rundt på den her gave og håber på at finde sådan en her, det er altså en hun. Samme art, som de gerne vil finde, og som de meget, meget gerne vil prøve at få ære den her gave til, og overvise henom, at hun skal så passa med den her hand. Og det vil jeg lige prøve at vise jer. Her ser jeg en hun, Pisao, og her ser jeg så til højere en hand. Han har gæven, som han holder fast i munddelene, han har sådan nogle karakteristisk ruhiggende bevægelser. Hun i første omgang er ikke særlig interesseret, hun ruhiggere baglæns, men han prøver langsomt at bevæge sig, tætter og påhen. Faktisk har han fat i nogle helt tynde silketroede, som han vibræer med benene. I kan næsten fornemme, hvordan silken her vibræer, og det er et signal han prøver at sende til hunden om, at nu er han på vej, han er en hand, og han vil gerne passa med hende. Hvis hun så viser noget interesse for det, så kan han komme tæt på, og prøve at præsentere den her kærlighedsgave for hende. Det er ikke altid så nemt nogle gange at han nødt til at snise sig meget forsigtigt ind på hunden, fordi det kan godt være forbundet med nogen far og prøve at prøve at passa med en æd og koppehund. Hvis han lykkes at komme tæt på hunden, så vil han prøve at holde gaven op, som vi kan se her, hvis I forestiller jer i en hund. Der står og kigger ind på hunden, så holder han gaven op i øjenhøjde og munhøjde, og prøver at overvise hende om, at den her skal hun tage mod. Hvis hun gør det, som vi kan se her på det nederste billede, hvor hun er til venstre, så vil han så nærmest sætte sig på bagdelen og holde gaven helt op for at anstå næsten, som om han vil prøve at gemme sig bagved den der gave. Det han prøver på, det er at få hende til at tage fat i den med munddelen. De har jo æd og kopper, som er klo, saxet og munddelen, og dem holder de fast i den her gave med. Hvis hun accepterer den her gave, så begynder hun at spise den. Det er jo mad. æd og kopper er rovdyr, og de spiser insekter. Så hun begynder at spise den her insekter, som er pakket ind i gaven, og så kan han komme til det, han virkelig vil. Det han vel, det er at parse med hende, og æd og kopper har en speciel måde at parse på. De har det, der hedder indirekte sædreoverførsel, så de laver altså ikke indirekte befolkning af hundens æg. De bruger de pedipalperne, som vi kan se på billedet her med det røde cirkler. Det er som to strukturer, der sidder på munddelen. De ligner faktisk boxerhansker, og man kan altid kende handerne på. De går rundt med sådan to boxerhansker forst på hovedet. Der kan han suge sæden op i de her pedipalper, og så kan han dykke ind under bagkroppen på hunden. Det er det, I ser øverst i højre hjørne, at han prøver at dykke ned under bagkroppen på hunden, og der sidder der to sædgæmmer. Det er sådan to hulrum, hvor han prøver, eller hvor han skal overføre sæden til. Det er smart at have sådan en system, hun kan parse med mange forskellige hander, og så kan hun opbevare sæden i meget lang tid, flere måneder. Og så kan hun tage den frem, og i forbindelse med, at hun lægger ægene, kan hun så bruge sæden til at befrugte ægene med. Og det betyder altså, at hun kan opbevare sædet fra mange hander, og faktisk vælge, hvorfor en af de hander hun har parret sig med, som hun synes skal være far til det afkom, hun producerer. Her kan I se et billede, hvor hunden til højre i billedet har godt fat med klogsaksende i den her videgave. Hun er i gang med at spise gavn, og i mellemtiden så kan vi lige se bagkroppen på handen til venstre. Han er i fuld gang med sæder og førsel på undersiden af kroppen. Så det er jo et smart system, at man kan få hunden til at bruge sin fuldermærksomhed på den her gavn, og så kan man ellers prøve at se, om man kan få sikret sin reproduktion. De her ægarekopper har faktisk også en anden ret ussevænlig adfærd. På det her fotografi kan I se hunden øverst. Hun er lyssebrun, og handen er faktisk den her mørke, brune struktur med udstrakte ben, der ligger ude til venstre under stigbilletet. Det er sådan, at hun ikke altid er interesseret i at parre sig. Hun vil faktisk gerne nogle gange have gavn. Og så er det egentlig det. Der behöver ikke være en måde i ydelse, forbundet med at få omgave. Og så vil hun måske prøve at stjale gavn og se, om hun kan stikke af med den, så hun kan få et måltid, men slip for at parre sig. Jeg ved ikke, om der er nogen, der kender paralleller i hverdagen. Men hvis hun gør det, så er det selvfølgelig stikke mod, hvad handen er interesseret i. Så der kan godt være sådan lidt af en konflikt mellem handen og hunder i det her tilfælde. Handen vil så holde fast i gavn, og så vil han lade sig falde død om, om jeg så måske stregte benene ud, og så bliver han trukket rundt i manasien af hun. Hun prøver at stikke af, og han føler med sådan helt passivt og spiller død. Og når så hunden på tidspunkt bliver træt af det, og stopper op og begynder at spise gavn, så prøver han igen at genoptage og se, om han kan komme til at parre sig med hende. Vi har faktisk undersøgt den her typ af adfærd, og fornuede af, at både det at have en gav og det at spille død, det er en kæmpe stor fordel for handerne. De hander, der udfører de her adfærdstyper, de får mange flere, og meget letter adgang til en paring, en hander, der ikke gør. Så derfor er det sådan en typ af adfærd, som kan blive spredt i populationen. Vi har også spekuleret på, om der kan være andre grunden til at give en gav, handerne bevæger så meget forsigtigt rundt, prøver forsigtigt at nærme sig hunden, og vi ved jo, at edderkopper kan være kanibalistiske. Det er godt nok en myte, at alle edderkopper spiser han under paring. Det er langt fra tilfældet, der er faktisk kun nogle ganske få, der gør det. Men den her art kan godt finde på det. Seksuelt kanibalisme foregår, når hunden så angriber og spiser han i forbindelse med paring. Det kan både være før og efter. Og hvis det sker før en paring, ja så er man på den, fordi så har man altså ikke opnået noget som helst. Hvis man i det mindste havde fået lov til at passe først, så havde man dog chancen for at få nogle afkom her i verden. Så det gælder for hannen for alt i verden om ikke at blive spist, inden han i hvert fald har fået lov til at passe. Så der kan man sige, at det er at give en gave, og måske også det er at spille død, og på den måde hold meget, meget lave profil, at det kan måske dempe hundens aggression, og på den måde sikre, at han alligevel opnå en paring. Og det vil jeg så lige prøve at vise jer en video, som nogle af mine studerende har lavet i laboratoriet. Her ser en hand, som er i gang med at spille en flue ind. Det er sådan, at Adder Kopper har spindevorter, der sidder bag os på kroppen, og ud fra de spindevorter kan de trække silkesnure, som de bruger til mange forskellige ting. I det her tilfælde, da går han i cirkler rundt om flueen, og får den pakket ind, og så prøver han ellers at se, om han kan opsøge en hund. Det er hende, som er nederst i billedet, i kan kende voksehandskerne der for os på handen til højre. Handen prøver igen langsomt og nærmere, og se, om han kan tilbyde hende i pakket. Her kan I se, at han igen vikler flere tråde rundt om pakken. Det er også en del af den her lidt stereotype adfærd, som de gør, at de puderer silke rundt om gaven, i forbindelse med, at de prøver at nærme sig hunden. Her kan I se, hvordan hunden faktisk er i gang med at forsøge at bide i flueen. Handen sidder næsten helt nede på bagkroppen, i håbet om, at det er i flueen, hun tager fat i. Det ser det ud til at være, i hvert fald, i det her tilfælde. Nu prøver han så at komme ned under bagkroppen, og lige som skub hende lidt op, og holde kontakt med benet på hunden, og begynder rent faktisk sædderoverførslen, med de her piti-palber. Han prøver at holde kontakten med hunden. Han holder faktisk som regel to af sine ben, i tæt kontakt med hundens ben, så han lige som kan fornemme, om hun er rolig, eller om hun begynder at blive aggressiv, og om hun er i gang med at spise. Her begynder hunden at være rolig, og der spiller han død. Nu bliver han slæbt hen under hunden, mens han holder fast i gaven. Så I kan se, at det foregår faktisk fuldstændig, som jeg beskrevde før. Han lader sig altså glade lidt slæb rundt der, men der fik han altså et bide. Og der blev det hans endeligt. Så i det her tilfælde, det er det faktisk siste Livestejn, i lige så. Ja. I det tilfælde med danske pisauer, Edder Kopp, der er det ikke noget, han ønsker. Han prøver forældt i verden at undgå, og blive spist. Men der er faktisk en anden art af Edder Kopp, hvor kanibalisme er meget almindeligt, og hvor han faktisk medvirker til det. De sorte enkeder Kopper er velkendte netop for det, og har fået navn efter. Det er, at hun meget ofte forterer han. Og her på det her billede kan I se en australsk enkeder Kopp til venstre. Stort sort med et rødt timeglasformet mærke på bagkruppen. Og så har en lille han, som er vidt, over til højre i billedet. Og han er i gang med at gøre kure til den her hun. Og det er hårdt arbejde at være sort enke han, eller rød enke han, som gør kure til en hun. Han bruger op til 4-5 timer på at bevæge sig rundt i spinnet, og lave vibrationer i nettet, og klippe spin ud, og lave steotyp adfærd. Og snise rundt i små cirkler, indtil han får lov til at komme tæt nok hen på hunnen. Og det er altså lang tid, når man er sådan en lille Edder Kopp, og det kan man kalde seriøst forstbilde her. Når så hun accepterer, at han kan komme tæt på, kan I se her på diagrammet, der er hunden i vit, og han er øverst i sort. Han er nu i gang med at indføre piti-palten i sædgæmmet her på undersiden af hundens bagkrop. Når han har gjort det, så laver han en saltemotale, faktisk en baglænds saltemotale, som gør, at bagkroppen ender nede i munddelene på hunden. Og det er det, I kan se på den nederste diagram, hvordan bagkroppen faktisk har svunget over i munddelene på hunden. Og det her er altså noget, der sker helt frivilligt. I det her tilfælde er der ingen agression fra hunden, som gør, at han bliver nedlagt. Han laver simpelthen helt frivilligt den her saltemotale, og inviterer hunden til at bide i ham. Og det gør hun så. Man kan sige, det er jo ikke meget, at Måltid, som lille han er, men når den nu alligevel sidder der, og nærmest bare vil spises. Og på det her fotografi kan I faktisk se en hand, der er ved at blive afslutteligt forteret her af hunden. Og man har undersøgt, forskere i Canada har undersøgt det her fenomen, fordi normalt vil vi ikke forvente at se en adfærd, så som en selvmors hand, der svinger sig rundt for at blive spist af en hund. Det vil vi ikke forvente at se. Vi forvente at se adfærd, der øger handens succes. Og det er lige præcis det, der sker i det her tilfælde. Forskerne har vist, at de hanner, der bliver spist, sammenligende med dem, der ikke bliver spist, de har en længere paringstid. Det vil sige, samtidig med de laver saltemotalen, så har de stadig væk på de palpen, sat fast i sædgæmmet, og de pumper sæd ind i sædgæmmet. Og de hanner, der bliver spist, de har en længere paringstid at få således overført mere sæd til sædgæmmet, end de hanner, der ikke bliver spist. Så har man også vist, at en hund, der har spist en hand, hun er faktisk mindre tilbøjligt, til senere hand og parer sig med en anden hand. Og det vil sige, at der er faktisk to fordele, den ene er, at man har mere sæd i sædgæmmet, så skulle der opstå en situation, hvor man er i konkurrence med andre hand og sæd, så har man en større chance for at blive udvalt. Den anden fordel er, at man nedsætter hundens vildighed til at parer sig en anden gang, og på den måde har man igen en større mulighed for at få flere afkom. Så på den her selvmålstrategi er altså i virkeligheden en strategi, der hjælper handen til at få flere afkom. Så det er jo en meget, meget speciel tilpastning. Nu vil jeg vente bag til det spørgsmål, jeg stillede i starten, som handler om, hvorfor er det hænderne, der skal gøre sig al den her anstrengelse? Det er sjældent hunderne, der skal gå rundt og gøre kurm. Og hvis man kigger i dyreverden, så er hænder meget ofte, og i hvert fald, i sædget i paringssæsonen, udstyrer man meget flotte farver, farvestruende fjerdrakter, de har gevirre, de har som den her flue og inde på lange stilke, som hunderne også godt kan lide at vælge efter. Ofte har de højlyt sang eller kal, og har investeret enormt meget i at prøve og gør sig til at prøve at være den, der bliver valgt ud af hunden. Og hvis vi lige går tilbage, tider kommendes verden, så kan vi se her, til venstre i billedet en hund, meget ofte er hunderne grov og uansetelige, de er faktisk smarte, fordi de er kamoferede, og er derfor ikke så nemt, ved at blive opdagede af deres fjender. Hænderne derimod har farvestruende farver, som den her porfuleed og kop, det her er en springed og kop, som har et veldig godt syn, og hænderne har et fuldstændig fantastisk display, de har nemt sådan en sjæl nedover bagkroppen, som de sådan kan slå op, som en porfulehale, og der kommer også navnet samtidig med, de laver det her spjæt med bagbildene. Men det er meget typisk, at hunden ikke har de her farver, mens hænderne har. Hvis vi skal prøve at forstå, hvad det er, der ligger til grund for den her forskel så skal vi forstå, hvordan sexuell reproduktion egentlig foregår. Og det handler jo om, at man skal have to kunstceller til at mødes. En hundelig kunstceller, ægget, og en handelig kunstceller, sædcellen. Og det kræver jo egentlig samarbejde. Hænderne skal samarbejde for, at de her kunstceller kan komme sammen, og der er som to strategier, som evolutionen har farveriseret. Den ene strategi for kunstceller er, det er det, sædceller er. De er mobile, de kan svamme, de kan opsøge et æg. Den anden strategi, det er at være store og fyldt med ressourcer. Det er det, æg er. De bevæger sig ikke. De har mange ressourcer, der er relativt få af dem, i forhold til sædceller. Men det er en fordel for afkommet, at der er en masse ressourcer, som det kan vokse på, og som kan give det en god start, inden det langt senere, og så skal det gå. Så der er et her to, så meget forskellige typer, af kunstceller, og hun er jo begrænset af, hvor mange æg hun egentlig har. I og med hun investerer så relativt meget, i hver enkelt æg. Men så har hun meget færre erben, i forhold til hænder. Hænder producerer millionvis af små sædceller. Hunnerne har et ret begrænset antal æg. Så hvis vi skal tage os selv som eksempel, så kan vi højst producere om året i vores færtile liv. Så der er en ret begrænset mængd af børn, en kvinde, kan blive mor til, mens en mand, hvis han kan finde nok koner, i virkeligheden, kan blive færre til uendelig mange børn. Så det giver jo et helt forskelligt udgangspunkt for, hvorfor en rolle kønne spiller. Så man kan sige, hun er den ressource, som er knap, og ligesom det gælder alle mulige andre ting på markedsvilkår, den ressource der er knap, som der er kamp om, så der er kamp om ægne, der er kamp om at få adgang til befrugte kvindens æg. Og det er derfor, at man kan se, at hanner gør sig anstrengelser for at komme til at få adgang til den ressource. Det er simpelthen en knap ressource, som der skal kæmpe som. Man kan sige, at den rolle, som hanner har og kan tage, er at være promiscrøs. Det vil sige, man kan have mange partner, og hvis man kan få lov til at være far til hver deres afkom, på den måde, så kan man sikre sig en meget stor reproduktiv succes. Huner har en rolle, de skal være selektiv. De har ganske få afkom, det gælder om at finde den far, som er den bedste far til ens afkom. Det kan være en, som har stærke gener, som er synomsresistent, eller det kan være en, der er rige, og har råd til at få sørge hele familien. Man kan sige, at der er en naturlig biologisk forklaring på, hvorfor der er de her forskellige rollerne mellem hannerne og hunderne. Der er faktisk glade forskning inden for humane biologien, der viser, at hunder, hvis de skal prøve, eller kvinder, hvis de skal prøve at vurdere, hvad for nogle træk de er mest interesseret i hos mænd i partnervalg, så er det måske uddannelse, lønniveau, karriere, den slags ting, mens de ting, som mænd fokuserer på, det er en ung hunde, som er fatil, og som har mange gode reproduktive åre forenser. For hun gælder det måske om at få en forsørger, der kan sikre, at hunderbørn får mad på bordet, for han gælder det egentlig om at få en hund, som kan producere mange afkommen. Man kan sige, at i vores væsslige verden, hvor kvinderne er i stand til at forsørge sig selv, der det måske ikke er fuldstændig lige så afgørende, men i dørendesverden, der er der faktisk rigtig meget, mange studier, der viser, at hunderne vil gøre meget for at holde på handerne, få dem til at hjælpe med at fodre ungerne i redden eller på anden måde bidrage til at producere afkommen. Så, det var det, jeg ville fortælle jer om i dag. Tak skal jeg have.