 Vi har altid haft et særligt forhold til indiernerne, og det har været bundet op i vores barndommelse og rindringer for cowboyfilm, for bøger, tegniserier, tegnefilm og lejetøj. De her braver kriger, som rydder til hest på prægen, flotte fjerre drækter, og de bruger i tidbjerg. Men hvordan har levende indierner det i dag? Det eksisterer den gamle kulturs datavæk. Hvad med deres sprog og deres samfundsformer har det i nogen set været, ligesom vi har forestillet os i vores fantasier? Svarer der selvfølgelig kompliceret? De har haft en storhedstid, man blev nedkæmpet og fordrevet af militære overmagt og agosev mennesker, som stjælteres land og ressourcer fra dem. De blev gjort til undermænsker, krediseret i antal på grund af sygdom og efterlagt i armod. I dag er Indiana-kriget et overstået kapitel. I dag kæmper de med de menneskelig omkostninger. En daglig kamp mod fattigdom, mange uddannelse, alkoholisme, sygdom, den primære sygdom i dag er sukkesy. Selvvær selvførståelse og ikke mindst selvbestemmelse, det er problemer de arbejder med hver dag. Forholdet til de hvide og omvand er også ambivalent. Hvide foredommers, dævete typer fortsætter, som vi har set i femende griske, selvoptaret forretningsmand, uansvarlige politiker, lokalpolitiker, politiet, og indianerne har naturligvis en dybt misstro til os og med god grund. Min forholdesning i dag er baseret på feltarbejde med forskellige stormer i USA og Kanada i forbindelse med en bog, som jeg ved at skrive om deres forhold i dag. Og det skal analysere to eksempler på de forornavende forhold. Det første drejer sig om en starme, som kalles Umatila-starmen. De bor i Oregon, syd for Grænsen til Delsdaden Washington, lige nærheden i en by, som hedder Kanawik. Kanawik-manden, som en arkeologisk fund, er det, som er fokus på forlæsning i dag, indianerne kalder ham vores forfarrer eller hjælter. Den kultur, der har talet om, er den såkaldte Plateaukultur, en indianer kultur, som består af mange starmer i det område, som er i Rocky Mountains. Den del af Rocky Mountains har den kæmpestore Columbia-flåde, der flyder ned til Havert, en koldere enorm flåde, som er 2.000 km lang og er den fjære største i USA. Den driver 14 vandkræfter kræftverker og er også, hvor der er problemer med forurening, i gemenskt, med atomkræftverker, der også ligger i nærheden. Det område er, at tilhøre denne her starme, eller federation af starmer, som hedder Kairus og Umatele og Walla Walla. Jeg vil fortælle lidt om Walla Walla, om Umatele samfundet. Umatele starmer fra deres eget språ, som navnet imatilam, som betyder stenbund. Det navnet på deres vinterlandsby ved Umatele-flåden, som er en del af Columbia-flådens netværk af flåder. I 1855 indgik de i en federation af tre starmer, som nævnt før Kairus og Umatele og Walla Walla. De var stort set tvunget til det. Det var især i kraft af en lovgivning, eller en lov, der blev vedtaget i 1860, som hedder Oregon Donation Land Act, som også gæld Washington. Og det var simpelthen en lov, som gav de vide lov til at komme ind og tage det land, som de kunne bruge. De spurte ikke ind i ærnerne. Det var så den nye governør Isaac Stevens, som skulle komme ind og sikre, at etablerer nogle traktat aftaler med ind i ærnerne. Isaac Stevens er en meget vanskelig mand, så vidt man kan se. I kiloerne hans opværdelse af indgænderne var, at de stod i vejen for civilization og for fremskridt. Og han menede også, at de selv var ligeglad med, at de var ved at blive uroet. Det var en del af det, som man kaldte Manifest Destiny. Det var amerikanernes skæbne, at de skulle udryde, eller de skulle have kontroll over både naturen og dyr og primative mennesker. Tidligere, før kontakten var der ca. 8.000 mennesker i området. I dag er der 2.100 som er mellemme af Umatile Stammen. I tidligere tider var det handlede og kvæ og jakt og fiskeri, og også indsamling af planteføde, som de lavede af. I dag er der sattevæk en del af de gamle leve måder, men der er også ærebrug og skovbrug, der er touristindustri, der er forskellige virksomheder og ikke mindst casinovirksomhed. Der er fire religioner i området, noget som en kennetejne fra faktisk for hele den nordvestlige del af USA, nemlig katalusismen, protestantismen, en indiensk kirke, som kalder os Indian Shaker Church, som blev etableret i sin tid af en salish indianer, som hedder John Slocum i 1802, og var død og rejst til Himmelen og kom tilbage med budskab fra Gud, som viste vejen til fredebådefred og fredelse. Hans kone Mary blev besat af Hellion, mens han var i en af sine visioner, og hun kunne hille ved berøring. Det er healing og besættelse, som er en del af Nudetidens Shaker Church godstjenester. Der er også en såkald traditionel religion, som kalder os Warshat, eller syv trommere. Den kalder os også Langhus Religion. Den består af visionsøgning. Alle mennesker, både men og kvinder, tager hen for at søge kontakt med naturånderne, og får en beskyttende ord, som kan hjælpe mennesket gennem sit liv. Der er også shamanismen, undermandere, som bruger deres evner til at komme i kontakt med underne, og til at hjælpe med et halvbrevet syge mennesker. Samfundsorganisationen var delt i to dele. Der var Vinterlandsby og sommerlejre, jagtlejre. I Vinterlandsbyerne, der både flere familier sammen og i nogle huse. I mindre sommerjagtlejre, der er de nede på mindre grupper, og der er Udpejes tadsmand, både for men og kvinder, er henholdsvis men og kvinderne. Og mandene gik på jagt og krig, og kvinderne samlet planteføde. De såkaldte Langhuset, hvor der var flere familier, der både sammen i et stort hus, udgjør et råd fra en Udpejede leder, som var både valghavene og inflysesrig. Her har vi billede af en Umatille Motte huse, hvor der er flere familier, som bor under ledelsen af Hjolding-Homlejre. Det er vist hans kone, der står foran. Over på højre side kan I se, at der er kvinderne i gang med at tage huset ned. Her er nogle billeder, der giver et indtryk af, hvordan deres drakter så ud, og som man kan sige, de brugte også vågebredder til børnene. I dag er de moderne mennesker med egen identitet, og der trækker de så deres identitet fra de tidligere tider for deres traditioner og deres drakter. Til højre kan I se, at det er en bollupsfølge, hvor mandene er klæd på, som er mindelige amerikaner, men kvinderne har deres traditionelle drakter på, og det er virkelig en del af deres etniske stolhed. Det er en moderne starme med hjemmeside, med en regeringsråd, og en hel række programmer, som de bruger til at forbedre situationen for deres folk. De skal bekampe de problemer, som er nævnte i starten. Men de laver stadigvæk i foretiden, og de glemmer ikke 1855. Den er stadigvæk relevant, og det betyder, at man skal kunne forholde sig til mødet med de vide, for at kunne komme videre i nytidens USA. De er ved at tabe eller glemme deres sprog, og det fører til, at de har lavet nogle programmer til at kunne genvinde deres sproglige kunden. De holder ceremonier, og for disse indianer er ceremonierne også en familiefast, hvor børnene lærer om de grundlæggende vandier, og hvor de tager skaberen for den verden, som han har skabt, og som de kan leve af. Men de er også i gang med moderne og værre. Her har de en casino-virksomhed. Casino-virksomhederne kan både være godt og skit, og hos indianerne i dag. Normalt er det en god indtægtskilde, og de plejer at bruge indtægterne til at forbedre situationen på reservatet. For eksempel ved at etablere egne museer og kulturcentre. Det er her, hvor jeg mødte en talsmand fra Umatilde Falkat, nemlig Armin Menthorn. På det etidspunkt var han 46 år, en veluddannet, velformuleret, majer-intelligent mand, som havde den samme oplevelse, som mange andre indianer startede med alkoholismen og armod, og kæmpede sig igennem sine kriser og blev en ledende mellem af langhus-religionen, han blev også en mellem af stammerådet, og chefforhandler i forbindelse med Kanoexan, som jeg kommer til lige om lidt. Han er også formand for, eller har været formand for, en landstekne kommission i forbindelse med loven Native American Graves Protection and Repatriation Act. Den lov tvinger museer og federelle institutioner, der er i besidelse af indianske rejster, indianske gravgos og ceremonielle genstande. De skal leveres til de stammer, som de så tænkte tilhører. Så kommer vi til Kanoegmandens sag, og det er en oplevelsevægtende sag, som har ført til mange aviserartikler og en del medieomtaler, men også mange bøger. Blandt andet en bog skrev, at den mand, som var den første til, avoderer, om Kanoegmanden var indianer, og hvor gammel han egentlig var. Der er også andre, og ikke mindst den sidste, som kigger på nogle af de problemstillinger, som er opstået i konflikten mellem indianerne på den ene side, og de videre og institutionerne på den anden side, og det kalles kranjer krigene, og det er derfor, jeg har min forlesningstitel. Der, hvor der taler om fundet, det er i nærheden af en by, der hedder Kanoeg, i Washington, delstaden Washington ved kolombierflåden, der, og her er Umatele Reservatet, som er ca. 100 km derfra. Lidt tættere på kan man se, hvordan det ser ud, hvor de to flåde arme mødes kolombierflåden og Snake River mødes. Og så får vi lidt tislinjen over Kanoegs sagen. Der var nogle drenge, som tog til kolombierflåden, fordi, der skulle holdes, det hedder Tri City Water Fallies, som er sådan en motorbåde kapsalas, og der var ca. 20.000 mennesker, der mødte op for at overvære de her kapsalas. Will Thomas og nogle venner synes ikke, de skulle betale indgangsbeløbet, så de forsøgte at snige sig langs flådebredden, og ved flådebredden i den grå mudder, i den meget ekstremt fugtige og varm klima, fandt de et hovedskald og gemte det i buskass. Og så overværer de kapsalaset, når det var overstået, så gik de tilbage og hentede kræren helt, og gik hen til politiet, og så gik det virkelig gang i sagen, og de blev også afhørt. De havde også drukket for mig et øl, og de var ikke den rigtige aller til det, så de var midt i en kæmpestors sag, og kunne selvfølgelig ikke få udsaget, hvad der så ville ske. Men det dejede sig om Kanoegmanden, som var ca. 45-50 år gammel, der han døde, og 150 centimeter lang, og han havde været udsat fra til i og udhæld, han havde nogle brykkede ribbanen, og han havde en sten spidspids i hofteknolen, og det sidste gang, man brugte sådan en spidspids, det var for 5000 år siden. Senere undersøgelsen visste, at han er faktisk 9200 år gammel. Herren ville så overdragske lette til indienerne, fordi det tidhører indienerne, at der er ældre end 500 år af indianske brindelse. Men 8. arkeologer synes, at det her var for galt, fordi det visede sig, at man kunne se fra hans kroner, at han var ikke indianer. Han var sandsynligvis kalkasoid, og det vil sige, at han kommer fra Asian, og det visede sig, at han er beslægtet med en japansk folk, som kaldes Ainu, og derfor var der en enorm videnskablig interesse, så de endelædte en retsag mod regering. Her har vi opdagelses stedet, der hovedskallen og en rekonstruktion er, hvordan han eventuelt har set ud. I Syverhafems er en ny religiøs, nypaganistisk, olgenordisk kult, eller gruppe, som kaldes Assetru Assembly, hørte om, at det var ikke en indianer, så var de overbevist om, at det må have været en gammel nordbord, og derfor mindede de, at det var dem, der skulle få rettighederne over skalettet og graniot. De udførte en begravetelses-ritual, inden indianerne var lidt opret over, at de overhovedet kunne finde på sådan en krav, men de var rimelig god mod i, der har vi et billede af hovedpresten, og bagved en omatille-talsmændende, som skulle have det hele til at være overstået. Så på et tidspunkt havde Herren begravet fondstedet, og kanoegmanden blev færdt over til Børgmusiet i Seattle, og der blev sendt en rapport til Dommaren i 1999, at kanoegmanden er fra Asien, og så blev det givet et tilladelse til, at undersøge knavnerne der i 1999. Assetru opgav deres krav. De var for det første kunne de ikke håndtere den meget stærke og meget negativ medieomtale. Eben de var blevet beskyttet for at være White Supremacy, og højeorienteret fascistiske dihevter, det er de ikke, men i hvert fald det kunne de ikke klare mere, og så var der også det servandelige problem i USA, at de havde været en tid eller penge til at gå videre med rettsagen. Dommar Gelderk går i gang i 2008, og i 2002 dørmer han til Arkeologernas fordeling. Han mener ikke, at det kan bevises, at kanoegmanden tilhører umatillestammen, og Iroid var hen meget kritisk over for den måde som herren, som representerede regeringen og indianerne havde håndtert sagen. En opadelsag blev også afvist i 2004, og umatillet besluttede at opgive at tage til højeste ret med det. Det er meget medieomsust sag, Tri City Herald, som er den lokale avis, sids hjemmeside havde 18.000 besøgene om dagen, og også par år efter kanoegmanden blev opdaget. Det var andre avisere, som kørte den ene reportage efter den anden, der var interviews. Turisterne naturligvis opsøgte kanoegstedet 60 Minutes programmet har også haft noget om det, og People Magazine og National Geographic, det er alle som medier, som er med til at fremme en sag. Marende ord er det amerikanske medier, nyheder og reportager, sensationshistorier og ikke mindst den offentlige dom blev ført på sagen, og det var ikke til indianernes fordel, men var uenig med indiannerne om, at de ville forhindre undersøgelse. Og som den danske anthropologe, Vorghus Universitet, Åle Højre, skrev, når de forskellige sandheder bringes i konfrontation med hinanden, er der kun marked medierne eller domstolene tilbage til at afgøre sandheden. Nu bliver sandheden afhængig af, hvem der har de fleste penge, de bedste advokater og de bedste forbindelser til politikere og medier. Konklusionen? Ja, det er et spørgsmål. Erkanoexan en nagpåsage, en ret vigtig juridisk problemstilling. Hvad er indianer juridisk forstand? Er ældre end 500 år indiansk? Er der biologiske eller kulturelle forbindelser til moderne starmer? Det er meget svært at afgøre. Kan de mundelige traditioner være tilstrækkeligt bevismateriale? Det mine indianerne, det mine dommerne, er det ikke ær. Og hvad så, hvis det viser sig, at det er en rester af et fortidigt folk, som ikke er indiansk, gælder nagpå loven stadigvæk? Står videnskaben i modsætning til inføte religiøse opfattelser? Nej, siger indianerne, det er videnskaben, som står i modsætning til loven. Nemlig en nagpå. Tak skal I have.