 Continuem amb les intervencions d'aquest matí i ara tindrem el plaer d'escoltar Matthew Tree, que ens parlarà del poder de les llengües a Catalunya i més enllà. Matthew Tree és molt conegut. És molt conegut. Tothom coneixia el seu nom. Jo devia ser una excepció perquè miro poc la televisió. I de veritat i tot, no coneixes el Matthew Tree, doncs ja coneixem el Matthew Tree, els que no el coneixíem. I tothom parla meravelles de la teva capacitat comunicativa. Matthew, que ja saps que estàs molt compromès en aquest moment, ell fa més temps que viu a Catalunya i havia fet català abans d'arribar a Catalunya i això explica que tingui una producció escrit en català, una producció literària assagística i literària escrit en català, que fins al punt que l'any 99, si no merro, va guanyar els premis d'octubre de la narrativa. Ha publicat diverses novel·les, totes en català. Ha publicat obres de divulgació sobre la diversitat lingüística, sobre el racisme, sobre la visió de Catalunya vista per una persona de fora, etcètera, i la seva dièmne, l'amplitud de temes que ha tractat, ho mostra clarament els títols de les seves obres. Des de negre de merda, el racisme ha explicat els blancs, o com ha explicat aquest país als estrangers, o quatre reflexions sense cap mena d'importància després de passar exactament 20 anys entre els catalans, la vida després de Déu, dels 15 anys fins als 30 a Londres Barcelona, que és autobiogràfic, contra la monarquia, a l'any 2004, un anglès viatge per Catalunya per veure si existeix, i el títol de l'obra que va ser premiada pels premis d'octubre, ella ve quan vol, una novel·la, una obra narrativa, com deia de l'any 1999. És traductor, a part d'escriptor, és traductor, en aquest moment ens ha fet el favor d'incorporar-se tot el matí amb nosaltres, que tenia una traducció entre mans que l'ha de lliure ja, però ha volgut compartir les ponències de les altres persones que intervenen, perquè després pugui participar adequadament en el col·loqui final. Aquest col·loqui que haurem de construir una mica entre tots. Col·labora amb el puna avui televisió, la revista es guard i escriu també pel puna avui Catalunya Today i The Times Literary Supplement. Per tant, Màfio és una persona que ens coneix bé, que està molt integrat aquí, que fins i tot utilitza la llengua catalana, des d'un punt de vista professional com el literat. Per tant, tenim el plaer ara d'escoltar-lo i de poder, d'alguna manera, comparar experiències tan diferents, tant pels anys d'estada entre nosaltres, com pel tipus de professió que desenvolupes. Gràcies, Màfio, per haver acceptat la nostra invitació. A veure, ara sí. A mi m'hauria agradat la veritat fer una ponència improvisada i tan càlida com ens ha fet el Gagandip fa un moment. Però com que això és una universitat, les universitats sempre en posen una mica nerviós, si diuen que he de fer una ponència, em poso a escriure i després llegeixo tot, de manera que tan espontània i tan càlida com la xerrada magnífica del Gagandip no ho serà pas. Però intentaré explicar si més no el que sento la necessitat d'explicar. L'objectiu d'aquesta ponència, si és que en té, és al de fer servir una part només de la meva experiència personal i també algunes dades més objectives per rebatre un parell de tòpics sobre les llengües que encara són habituals, que de fet són gairebé de sentit comú per a molta gent. Concretament hi ha el tòpic que diu que les llengües només serveixen per comunicar i que això és el més important a l'hora de parlar un idioma qualsevol, un asseverament que ens porta al segon tòpic. El que diu que com que l'única funció d'una llengua de la comunicació, els idiomes amb més parlants són més importants que els que en tenen menys i molt més importants que els que en tenen pocs. Són dos tòpics en què jo mateixa creia fermament abans de venir a Catalunya. Per tant començaré amb aquesta primera visita. Abans de visitar Catalunya, com la majoria dels anglesos crec, hi ha molt de cap interès especial en les llengües. A l'escola el llatí havia estat un pal, el francès una assignatura més, com les matemàtiques o la química, i l'anglès, la llengua en què els meus pares sempre m'havien parlat i encara em parlaven. És a dir, fins als 19 anys era lingüísticament inconscient, per dir-ho així. Llavors, el 1978, amb 19 anys, vaig venir a Catalunya. No pas per aprendre el català, dient broma, sinó per conèixer els sogres. Aquest viatge el veia com una mena de tràmit familiar. El cap i a la fi, la meva dona i jo ens havíem casat a Londres perquè la policia de pesar del Departament d'Imigració del Govern de Sa Majestat no la deporteix. En aquella època, en què Espanya encara no formava part de la Unió Europea. Per breu i civil que havia estat la cerimònia, per la resta de la família, un casament no deixa de ser un casament. Doncs vinga, em vaig dir, saludes als sogres, col·loques els peus sota la taula del seu menjador durant un parell de dies és que és una expressió en anglès put your feet under the table i apa, cap a Londres, un altre cop. Evidentment, no tenia la més remota idea d'on m'estava ficant. Visitar un país desconegut sempre és una experiència un pel a tabaladora. N'hi ha prou a mirar arbres que no reconeixes, o torons d'una forma inusual, o uns edificis d'un disseny inconcebible al teu país d'origen per acabar tan bocabadat com fora de lloc. I si, afegida això, hi ha una situació lingüística complexa, i a Catalunya no vaig trigar a descobrir que dient la complexa de la situació lingüística em quedava curt, doncs la confusió del visitant pot ser majúscula. No vaig trigar a donar-me que a Catalunya la majoria de la gent, o molta gent, sabia parlar dos idiomes, cosa que per a mi ja era prou insòlid. Doncs bé, un dels idiomes era l'idioma que havia donat per descomptat que tothom sabria parlar, però a més a més hi havia aquest altre idioma amb molts menys palants de l'espanyol, ja que la meva visió d'Espanya era més o menys la de qualsevol altre europeu a finals dels anys 70, un país monocultural, monolingua i mononacional. Però a més a més hi havia aquest altre idioma amb molts menys palants de l'espanyol que havia estat maltractat per les autoritats s'oprimit del tot pel règim anterior. Un idioma que era un tema de conversa constant entre els amics i familiars de la meva dona, i també un idioma que parlava gairebé tothom que anava a conèixer en el poble. Intrigat per aquesta dicotomia, també m'adonava que la situació lingüística estava parcialment polititzada. Evidentment, els castellans palants palaven castellà amb la mateixa normalitat que els catalans palaven català, però hi havia matisos impossibles d'habitar i d'obviar. El fet, per exemple, que l'única persona que insistia que jo aprengués el castellà i únicament el castellà era un català no palant que pertanyia a Fueta Nueva. O el fet que els que em deien que els encantaria que aprengués el català també eren els mateixos que m'avisaven que, tal com anaven les coses, el català seria un idioma mort abans de l'any 2000. Molta gent s'ho creia això en aquella època. Realment, per un nou vingut encara adolescent, no era fàcil prendre una decisió. Però una decisió és el que jo ja havia decidit prendre. En part, perquè com que la gent del poble no parlava anglès, jo havia d'aprendre un dels seus docidiomes. Tot plegat, tot plegat, aquest país misterios i desconegut que existia amagat dels millons de turistes britànics que el visitaven cada any des de feia dècades, ja em fascinava fins al punt que sabia que havia de passar-hi més temps. Vaig tornar a Londres preument i a Londres vaig descobrir que un catedràtic de la Universitat de Sheffield, Allen Yates, havia acabat de publicar un llibre que es deia i es diu Teach Yourself Catalan. Nico hagués escrit expressament per mi, ja que jo havia optat finalment d'aprendre el català abans del castellà. Bàsicament perquè era la llengua que palava la família de la meva dona i tots els seus amics. I en part, en part, perquè havia estat un idioma suprimit per una dictadura fascista. Amb Teach Yourself Catalan, sota el braç, vaig tornar al poble i vaig viure durant mig any. 6 mesos d'immersió lingüística en català sense que sabés jo que és d'immersió lingüística amb l'ajut imprescindible del senyor Yates. I va ser el senyor Yates que sense voler em va ajudar a entendre per primera vegada que un idioma podria ser molt més que una senzilla eina de comunicació. En aquella època, ja som al 1979, TV3 no existia, evidentment, i els únics programes en català se matien al migdia el circuit català de la televisió espanyola. Entre ells n'hi havia un que no estava gens malament per contraste amb els altres. Consistia en una entrevista amb un convidat conegut. Entre l'entrevistador, un joveníssim Joaquim Maria Pujal, i l'entrevistat hi havia una taula amb un telèfon. Un cop acabada la primera part de l'entrevista, qui volgués podria trucar al programa i parlar directament amb el convidat. El programa es deia vostè pregunta. I va resultar que quan jo havia estat aprenent el català durant un parell de mesos, el convidat a vostè pregunta no era altra que l'home que havia escrit teach yourself catalan, el catedràtic de la Universitat de Xèfil Alan Yates. Per Macaronic, que fos el meu català a les hores i era horrorósament macaronic, vaig decidir que trucaria al programa per donar les gràcies a l'Alan Yates per haver fet el llibre que s'havia convertit en la meva biblia d'Alas Hores. Així mateix vam tenir una breu conversa en català. Ell i jo via telèfon a la televisió. Minuts després d'aquesta conversa, va sonar el telèfon a la casa, la casa dels sogres que és on vivia. El va agafar el meu conyet i em va dir que era per mi. Suprés perquè ningú a Anglaterra tenia el número, vaig preguntar qui era. Era algú del poble que la família de la meva dona no coneixia gaire, però que volia parlar amb mi en tot cas. Va resultar un home de 30 anys que un cop que m'havia dit quina edat tenia, em va explicar que mai, mai, mai no hauria pogut imaginar que un dia sentiria dos anglesos parlant en català a la televisió espanyola. No tens ni idea, em va dir, no tens ni idea que hem hagut d'aguantar aquí. No saps com han tractat el nostre idioma i tot seguit es va posar a plorar com una magdalena. Jo no sabia ni què fer ni què dir, ni recordo qui va penjar primer, però en tot cas, jo havia pres la lliçó. Els idiomes podien formar part de les emocions més profundes d'una persona. Dic d'una altra manera, un idioma, uns idiomes, parlats o parlats per qualsevol persona, tinguessin aquest idioma o idiomes quatre o 400 milions de parlants, formaven una part essencial de la seva personalitat, de la seva identitat en el sentit més íntim de la paraula. El poder de les llengües comença, doncs, va d'entruir amb l'individu abans que el col·lectiu. És l'individu que decideix què significa cadascun dels idiomes que parla. És l'individu que decideix primar uns per a un d'altres, els parli o no. I si només parla un sol idioma, és l'individu que decideix quin pes personal li dona, si el dona per descomptat, si l'estima o si el menys prea, o si intenta treure'n tot el suc a l'hora d'utilitzar-lo. I la reacció tan emotiva, tan forta de l'home desconegut de 30 tants anys amb qui havia acabat de parlar, també em va confirmar una cosa que de fet ja estava començant a entendre com més temps vivia a Catalunya. Per a ell, el nombre de parlants del seu idioma, en comparació amb el nombre que parlava castellà, no li importava, no li donava importància. El català era el seu idioma, de la mateixa manera que l'anglès era la meva. I quan hi pensava, em vaig adonar que mai havia considerat el meu idioma matern important, perquè entre parlants nadius i parlants d'anglès, com a segon, tercer o quad idioma, era la llengua més parlada del planeta, si donava importància a l'anglès, era perquè era el meu idioma, l'idioma amb què havia crescut i pun. I quan una majoria dels parlants d'un idioma tenen aquesta mateixa sensació, o sigui, la sensació que el seu idioma val la pena, la supervivència d'aquest idioma està garantida. És per això, i perdoneu un flash forward breu cap al present, que el català ha fet un cel qualitatiu i quantitatiu ben extraordinari al llarg dels últims 40 anys. De ser un idioma arraconat i menys preat per l'estat, ha adquirit cada cop més prestigi, ha estat après per un nombre considerable de persones com a segona o tercera llengua, segons la web lingüística Ethnologue, uns 4.105.000 persones alternen com a primer idioma i 5.150.000 com a segona idioma. I a més a més, ha recuperat paraules que jo que les havia pres al llibre de la Nyeitz, però que durant anys no la sentia mai, pensava que estaven irremiablement perdudes. Avui en dia ja es poden fer servir aquestes paraules amb normalitat, cosa que no vol dir que tothom ho fa. Us s'endono uns quants exemples, vorera, bústia, cloissa, cadell, tendal, maluc, canell, escopinia. A més a més, el català ha aconseguit arribar via la televisió i la música a tots els públics concebibles, des d'infants fins a la gent gran mai escolaritzada en català, passant pels adolescents els quals, si recordo bé, no parlaven, sinó en castellà, entre ells, en grups durant bona part dels anys 80 i 90. Com hem dit, utilitzar un idioma no només significa comunicar en aquest idioma. Va ser enllegir els primers llibres catalans, Joan Fuster, Carme Riera, Manuel de Pedrolo, Quim Monzó, entre d'altres, que em va adonar que l'expressió és tan important com la comunicació pel que fa a l'ús d'un idioma. Això pot semblar una obvietat, però per un noi anglès de 19 anys va ser tota una revelació. És clar que havia llegit ficció en llengua anglèsa, però subconscientment sempre considerava que el que feien els escriptors era una mena d'extensió de la llengua parlada, una versió més sofisticada, més complexa del dia a dia lingüístic. Va ser enllegir aquest idioma nou, i per mi estrany que era el català, que em vaig adonar que fins a quin punt les llengües tan escrites com parlades eren mitjans d'expressió, que va ser en la seva capacitat d'expressió que iraia la seva unicitat, una frase molt mal expressada per cert, que vol dir senzillament que cada idioma té uns recursos expressius que el fa únic. Si ens limitem a la comunicació pura i dura, podrem demanar un cafè amb llet en un bar o preguntar on són els lavabos en un aeroport, en qualsevol idioma. En aquests casos no té importància. El fem servir com podríem fer servir uns gestos de les mans. Però un cop que anem, ni que sigui un pas més enllà, que volem transmetre sentiments, matisos, sentits sobre entesos, emocions, insults, preocupacions. Aleshores, descobrint que cada idioma ens forneix eines específics i únicas. No és el mateix que fins i tot coses aparen menys senzilles. I love you, te estimo, te amo, o he caught vaniao a refagicular l'ulandès perquè fa 26 anys que estic intentant aprendre aquest condidioma tan difícil, perquè és l'idioma de la meva companya i per tant també un dels idiomes dels meus fills. Totes aquestes frases porten tots un pes diferent, matisos diferents per bé que volen dir el mateix. I el mateix va per qualsevol altre expressió. No és el mateix dir go away, veig tan larga té o veig veig. Entre aparentesis, val la pena recalcar que una de les categories lingüístiques en què podem veure els matisos diferents dels idiomes amb més claredat i més senzilla és el llenguatge gruller. Un babau no és el mateix que no és equiparable a un nincompoop que no és el mateix con leca eikel, una expressió deliciosa en ulandès per qualificar una persona de poc intel·ligent i que traduïda significa titola maca. I és per això, per aquestes diferències tan difícils d'acupçar conscientment que els idiomes que residen als cervells dels parlants són tan importants pels mateixos parlants, tan essencials per cadascú, per qualsevol ser humà. Com a contraexemple, és a dir, com a exemple d'un idioma que només es fa servir per comunicar-se i no pas per expressar-se, tenim la nomenat World English. És un fet comprovat que la globalització de l'anglès és una broma habitual en el món empresarial que les reunions internacionals tothom s'entén en anglès menys que quan han de parlar amb els nord-americans o els anglèsos o els australians, els parlants nadius, perquè l'empresari, o l'estudiant, el turista, el cooperant, o l'artista que hagi après l'anglès com a llengua estrangera, l'ha après per a onç purament pràctiques. Un cop satisfetes aquestes necessitats, la immensa majoria d'aprenents d'anglès no tenen cap interès real en aquest idioma i, per tant, la acaben parlant amb limitacions, amb un vocabulari restringit i sense coneixements literaris i amb uns desconeixements totals dels seus innombrables variants locals. És a dir, obliden que quan una persona parla un idioma del qual és un parlant nadiu o bé molt competent, està comunicant i també s'està expressant. La major part dels aprenents de l'anglès només comuniquen, no s'expressen, cosa que significa al cap i a la fi que la mateixa comunicació que puguin establir és una comunicació pobra sense matisos, sense referències culturals, sense sabor. S'ha de dir que l'aprenentatge del català i la conseqüent desaparició de la meva inconsciència lingüística va canviar completament la meva actitud envers tots els idiomes. Des de les hores, quan visito qualsevol país, intento aprendre ni que sigui una mica l'idioma o idiomes que s'hi parlen. En anar a llocs com Portugal, per exemple, on estan molt acostumats als turistes, alhora que estan molt poca acostumats als turistes que intentin parlar portugès, la reacció de la gent si els parles en portugès és gairebé tangible. De cop i volta ja ets menys turista i més persona. El tractament és de fer més informal, més normal, ets sense parat oficial que pugui ser la sensació més a casa. I aquesta experiència l'he tingut a diversos països, sovint amb alguna avantatge extra. Per exemple, a Txèquia, als anys 90, si més no, els restaurants que posaven el menú en diversos idiomes eren força més cars que els que posaven el menú només en xec, ja que aquests tenien una clientela del país si prou. Per tant, si sabies una mica de xec, menjaves molt més bé de preu i menjaves sovint molt millor. A Tanzania, on vaig anar per ajudar-me a escriure l'última novel·la publicada i tot i que un home blanc a la zona on m'estava era més ràcum, billet de 500 euros, el fet que demanava al diari en Swahili feia que el qui us queim respongués en el mateix idioma gairebé sense fixar-se en el color de la meva pell, la impressió que vaig tenir. A Minsk, el rus em va servir per aconseguir qualsevol cosa que necessitava, i a Catalunya, què he de dir? Durant els primers anys, abans que els estrangers catalans es multipliquessin com els pans i els peixos, més d'un i més de cinc persones no em van abraçar, em convidaven a una copa de franc senzillament perquè havia sentit que jo la demanava en la llengua de la Mercè i Rodorreida. I després vaig llegir una cita ja famosa de David Crystal, que actualment és l'expert mundial sobre la llengua anglèsa. Crystal ha dit, i la cita val molt la pena, en el futur, està parlant del futur d'aquí 500 anys, és possible que tothom començarà a prendre l'anglès tan bon punt néixi. Si aquest és el cas, i si això formarà part d'una rica experiència multilingua per als joves de demà, tot plegat serà ben positiu. Però si en el futur l'anglès acabi sent l'únic idioma que es pot aprendre perquè els altres hauran desaparegut, serà la catàstrofa intelectual més gran en la història de la humanitat. Si hagués llegit això abans de venir a Catalunya, no ho hauria entès, i no ho hauria entès. És l'únic idioma a més de l'anglès que puc dir que conec íntimament, que hagi internalitzat. Ja m'ha ensenyat fins a quin punt una llengua pot ser flexible, infinitament expressiva i del tot idiosincràtica. De fet, va ser l'ús pellongat del català parlat i escrit que em va ensenyar que el meu idioma matern també és flexible, infinitament expressiu i del tot idiosincràtic. Sovint és difícil veure això precisament amb els idiomes materns perquè, com he dit, solem donar-los per descomptat. Deixeu-me doncs, deixavos amb una descripció breu d'un idioma inegablement, obviament idiosincràtic i expressiu per a nosaltres. Tot i que pel seus parlants, evidentment, és un idioma normal i corrent. La descripció ve del llibre molt recomanable per a cert when languages die del lingüista canadà que David Harrison. Tuva és una llengua parlada per unes 230.000 persones que han tingut el llibre. Els tuvans són nòmedes que viuen de la casa, de la cria de rents, porcs, cabres i xais i de la recolecció de plantes i vadures. Migren cada any amb els seus ramats a través de centenars de quilòmetres quadrats i mai no es perden mai. I si no es perden mai és perquè saben que els rastres deixats per unes gotes de pluja a la pols del camí en quina direcció van. Però també perquè saben identificar tots els sorolls que es poden escoltar al bosc que la seva llengua descriu en precisió. Per exemple, xizia xizir, mal pronunciat, xizia xizir, vol dir el so que fa la copa d'un arbre que hi ha un osc en estar escant el tronc. O bé, d'aldir, vol dir el soroll que fan les païulles d'un gran cavall. Xir-xir, d'altra banda, significa la crepitació d'unes branques en un foc de camp i collort uns peus humans que trapitjen neu profund. Així saben tot el que els passa al voltant i ho poden comunicar desseguida als seus companys. És més, tenen tot de paraules que comencen amb l'equivalent ciberià del xeix català, com ara xulur, el soroll de gent que xerra massa. O bé, xulur, el soroll de gent que menja sorellosament. I el meu preferit, xulir, el soroll que fa un moc expolit ràpidament d'un nariu. És tracta d'un idioma que no és escrit però que conté una enciclopèdia d'informació pràctica però també metològica, cultural, matemàtica per la manera que compten i quotidiana encastada en la seva sintàxia il·lèxida. D'aquí a 50 anys a Fegeix Harrison gràcies a l'escolarització monolíngua en rus dels nens tuvans serà una llengua morta. I ara que parlem de llengües mortes durant el mateix període de temps i aquesta xifra també és de Harrison hauran mort aproximadament 2.500 llengües més, gairebé 40% de totes les llengües que encara avui es parlen arreu del planeta. Totes amb els seus universos culturals, els seus sistemes de pensament, la seva idiosincràcia i la seva expressivitat infinita. A Catalunya, com he dit, a finals dels anys 70 hi havia molta gent que creia que el català seria un idioma mort abans de l'any 2000. Bàsicament perquè havia estat durament reprimit durant 46 anys del segle XX, 7 sota Miguel Primo de Rivera i 39 sota Francisco Franco. Ara que sembla que estiguem a punt d'entrar en una mena d'estat d'excepció amb tics dictatorials, és d'esperar que no tindrem la temptació de tema que el català serà un idioma mort abans del 2100. Com diu David Crystal i el Tornem a citar, una llengua no existeix independentment de les persones que el parlen. Per a totes les raons bàsicament personals que he intentat explicar-li breu men, parlem al català doncs, fins i tot si fer-ho torna a ser il·legal. Ja està. Sabia que hi hauria una mica de temps mort perquè m'havia fet el timing, diguem-ne, m'havia cronometrat. Aprofitaré l'exemple que ha fet el Gagan. Sé que tenim un debat al final de tot plegat, però si algun comentari o alguna pregunta tenim uns 15 minuts llibres. Gracias. Yo soy un extranjero y no hablo mucho catalán, pues pregunto en castellano. Ya sabemos que el catalán es una llengua muy grande en Europa. Ya hay más aprendes en francadituano, que es toño. Pero lo que pasa es que ya veo los jóvenes en Cataluña que es una escuela primaria, instituto y pacherado que hace más educación catalana. Estamos en globalización y mi opinión que la educación catalana para los jóvenes es poco límite. Si podemos hacer una expresión de la llengua o cómo podemos cambiar este fenómeno. Lo que pasa es que yo creo que la investigación, el estudio, no puede ser cerrado en solo la zona de Cataluña. Debe ser mundial. M'entens el català, m'imagino. Entens. Si contesto en català, m'entens. Perfecte. Això de l'ús del català donaré un exemple de casa meva. Els meus fills ja tenen 14 anys que han estat escolaritzats en català des de l'edat de 3 anys fins a l'edat actual que són 14 anys. A més a més, a casa parlem 3 idiomes, que és el català, l'anglès i l'olandès. Però passar constàncies, no pas perquè tenim res en contra, no parlem mai el castellà. El meu fill, el seu hobby predilecte, és fer cançons de rap en un castellà excel·lent. Tots els seus amics, també escolaritzats en català des de molt petit, alguns els mateixos, ha crescut amb ells, no només tots parlen en un castellà perfecte, sinó que segons xifres del sindicat Ústec, el sindicat dels professors, el nivell del castellà a Catalunya és dos punts més que el nivell de castellà per la mitjana espanyola. És a dir, no hi ha cap problema en aquest sentit. Tots els que surten de l'escola pública catalana, si no, saben parlar perfectament al castellà i escriure'l, etcètera, etcètera. Com he dit, millor en alguns casos per la mitjana que no passi la mitjana espanyola. Per tant, no hi ha problema. És a dir, que no diu ningú que menys la Carme Junien, que ho diu sovint i amb raó, que és que en moltes escoles de secundària, molts instituts catalans, es donen moltes classes en castellà, perquè tot i que els professors, en teoria, han de saber al català, sovint preferations per servir al castellà. És a dir, que tampoc és un sistema tan rígid. I tant. No hi hauria cap problema. Jo no conec cap nen que ha arribat als 14 anys sense tenir un domini del castellà. És a dir, la realitat és aquesta. Gràcies. A tu. Hola, bon dia. Volia fer-li un comentari i, a la vegada, una pregunta molt concreta sobre l'actitud de consciència lingüística dels britànics. És una vegada... Tots. Sí, dels britànics. Realment els anglesos, els britànics europeus i irlandesos d'Europa, no? Ha comentat i ha citat diverses vegades David Cristal, que tot seguim, sabem que la seva enciclopèdia lingüística és un referent. I en una entrevista que fa uns anys, Mònica Tarribas li va fer a Catalunya Ràdio, comentava que ella és galès i que el seu anglès, no és ben bé igual i no pel sentiment d'identitat lingüística, és la reconeixia com el diferent d'un altre parlant de la mateixa d'Anglaterra. Sempre és interessant saber si ha hagut evolució de la consciència lingüística del parlant de la Gran Bretanya en aquests últims anys, perquè sabem que és un monolinguisme, sabem que hi ha poca consciència de la necessitat de reconeixer que és necessària prendre altres llengües, altres llengües europees, si més no, abans del brexit. Aleshores m'agradaria, des de la perspectiva d'un anglès a Catalunya, des de fa molts anys, com ho veu en tot aquest temps, si hi ha més sensibilitat i més consciència lingüística respecte al coneixement d'altres llengües veïnes. Parles de Catalunya o d'Europa en general? Parlo dels Britànics. La gran diferència és que en els últims, jo diria en els últims 40 anys i potser una mica més enllà, està molt més normal que abans, molt més normal, per exemple, a l'època dels meus pares, que els anglesos visquin i treballen fora de la Gran Bretanya. I això vol dir que hi ha molts anglesos que, de gratu per força, com si diguéssim, han de prendre idiomes. Cosa que abans no és fer el monolingüisme a aquelles zones de la Gran Bretanya, que són monolingües. Bàsicament tot arreu menys el país de Gales i el país de Gales només hi ha mig millor de parlants del Gales i el Gaelic Escusés és molt minoritari també. I ara veig testimonial en paraules del mateix primer ministre Escusés. Doncs això ha estat un gran canvi. Per tant, hi ha molts anglesos que poden dir que tenen un fill, un germà, una germana, una filla, etc. Si la generació tira més cap a jove, que sí que sap parlar tal i tal i tal idioma. Això vol dir que això és divindut força més normal ara a Anglaterra, que no passa abans. Ara veig dins d'Anglaterra mateix el monolingüisme és predominant. Vull dir, la gent que s'hi ha quedat sol parlar un sol idioma i el... No, no, no, cap problema amb això. Però normalment és una percepció personal meva. La gent que són completament monolingües, que realment no entenen cap altre idioma estranger, ho veuen fins i tot als idiomes estrangers, no com estrangers, sinó com estrans. Doncs tenen una actitud més... més tancat, no és enofa, però més tancat. No entenen, per exemple, perquè la gent parla en xèquia, xèquia, ni català a Catalunya molt menys, tot és complicat per ells, una cosa així. Però sí que hi ha hagut una evolució. Vull dir, ja no és anormal o diferent, sinó que hi ha hagut un altre idioma estranger, un altre idioma estranger especial a prendre altres idiomes. I pel que fa a la situació concreta de Catalunya, jo recordo que ja fa uns anys, abans mateix que el començament del procés, és a dir, abans del 2012, el 2010 fins i tot, em van convidar a un debat en anglès a Figueres. I jo havia de defensar una proposta independentista, una proposta que la independència no era necessària, que potser una altra opció era preferible, molt bé. Doncs el públic eren bàsicament anglèsos, residents a Figueres. I jo estava segur que mig matarien. Estava segur, perquè jo recordo, els anys 80, els anys 90, tots els anglèsos amb qui vaig parlar no volien saber res del català, que això era nacionalisme, nacionalisme era equiparable a la xenofòbia, el racisme, etcètera, etcètera, de manera que estava segur que hostia, hostia, que em passarà durant aquest debat. I vaig trobar exactament al dret. Tots els anglèsos... No, anava a dir, hi havia una persona, però era un socialista d'aquí, curiosament, que sí que em donava canya. Però tots els anglèsos no podien entendre que els catalans ja no havien optat per la independència. I vaig quedar... O sigui, aquesta gent, evidentment, si tenen aquesta actitud, és perquè han après el castellà i el català, viuen a Figueres i estan... i alguns gairebé tenien la meva edat, que eren encara més curiosos, si no eren només gent jove. Per tant, aquí també, en les comunitats estrangeres, diguem que venen de fora, de fet la comunitat sí que seria un altre exemple molt pujant, però he conegut molts estrangers, idees polítiques a part, però que se senten com a casa, han après els dos idiomes i viuen aquí amb normalitat. Però anglèsos també, eh? Britànics també. No, ja, però si tu ets un aponent... És perquè per trigar més a sortir jo. Però a mi m'ha... Si et ve de gust, només si et ve de gust, m'agradaria que ens expliquessis una mica la teva relació amb les llengües a l'hora d'escriure com a escriptor, que és un fet que jo crec que és un terreny que és... Si et ve de gust, eh? I a mi m'ho he explicat perquè el conec, però em sembla que pots interessar-ho. No, és molt breu men. Com ja saps. Jo vaig començar a escriure, diguem, per mi cap als 16 o 17 anys, en anglès, vaig escriure la primera novel·la amb 18 anys, segona novel·la amb 22 anys, Roculls de contes, però no havia trobat la meva veu escrita, el meu estil propi en llengua inglesa. Tampoc havia descobert quina era el contingut de debò, sobre el qual havia de parlar. I no sabia què feia en això. Era com un bloqueig constant. I havia... com si caminés malament. Hi havia alguna cosa que no collava a l'hora de fer servir l'idioma matà. I quan vaig venir aquí, continuava escrivint en anglès, continuava rebent cartes de refús, època predigital encara, fins que un editor d'aquí va suggerir que li fes un petit text en català per una sèrie de llibrets que estava publicant. I quan ho vaig fer, és com que si tots els obstacles que havia tingut en l'anglès ja no existien. Pel fet de treballar en el meu segon idioma, vaig descobrir la meva veu escrita, com havia d'escriure i sobre què havia d'escriure. Llavors, amb això, ja vaig gairebé abandonar l'anglès durant anys, i escrivia i publicava només en llengua catalana. Fins que, al cap de molts anys, vaig tenir la idea per la novel·la que de fet es va publicar fa gairebé un any en català, però es va publicar en anglès el 2013, que vaig dir que aquesta novel·la s'ha de fer en anglès, perquè no hi ha altres, totes les temàtiques anglès, els personatges, el lloc, totes en anglès. I vaig començar a escriure la novel·la i vaig tenir, per primera vegada, al cap de mes de 10 anys, aquesta sensació que havia tingut quan vaig fer aquest petit primer text pel editor català, que m'havia publicat en un llibret al any 90. I anys després d'això, vaig descobrir, bàsicament, que el meu problema amb l'idioma matern és que havia d'entendre que el meu idioma matern no és l'anglès, és l'anglès britànic. I l'anglès britànic, un altre cop, és una percepció personal, és un idioma que té encastat dins les seves estructures una mena de classisme que és molt difícil de radicar. És a dir, segons el tipus de l'èxit i de sintàxic que fa servir, qualsevol lector, incluint-hi jo mateix, pot endevinar si el personatge o el mateix narrador és de classe obrera, classe obrera alta, classe mitjana baixa, classe mitjana mitjana alta, classe alta, etc. Perquè per molt que alguns diguin que no, sobre tot Anglaterra segueixen un país molt estratificat socialment. I jo volia escriure com els nord-americans, que no tenen aquest problema. Sempre dono els dos exemples, de William Barris, que va anar a Harvard, que venia d'una família de classe... No classe alta, però classe mitja alta, no tenia problemes amb els diners, i Charles Bukowski, que no va acabar l'Institut, si no m'equivoco, i escriuen en exactament el mateix idioma, lliure sense problemes amb desemboltura. Jo volia escriure així, i va ser gràcies a la disciplina d'haver escrit en un segon idioma en aquest cas al català, per les casualitats de la vida, com si diguéssim, que em va ensenyar a superar aquests obstacles per sabuts, per mi, si més no, en l'idioma meta. I espero que no magia que focades, que igualment estic escrivint un anglès horrible i tal. Però, com a mínim, tinc la sensació que he trobat la veu escrita en anglès, també. És a dir, el que parlaves, el que hagan dit de la Índia i les quatre categories, n'hi ha més a Anglaterra, o a través de la llengua britànica. Sí, però el cognom no importa. No, el que passa és que encara és habitual, i encara es pot observar, quan dos anglèsos, i repeteixo anglèsos, sobretot, a Escocia, fins i tot al país de Gales, això és una mica diferent. Però, quan es coneixen per primera vegada, suvin notes que estan intentant endevinar la classe social de l'altre pel seu accent. Perquè l'accent sí que delata la classe social entre els anglès parlant. I això no és necessàriament per dir alguna cosa negativa de l'altra persona, és per situar-la. Amb qui estic parlant, exactament. Algú que ve de família obrera, algú que va anar a una escola privada, algú que... etcètera, etcètera. I encara és bastant normal, això. Quan creixes una mica, això deixa de ser tan important. Bueno, una mica, quan arribis a la meva edat. Però... jo recordo converses així, que estan intentant escoltar... Hosti, a quin accent té aquest? Digues, perdó. Hi ha quanta castes, quantes n'hi ha? Perquè... Quants accent hi ha quantes classes? Jo he vist, he llegit el sistema, diguem, de classes anglatera. És dividit, bàsicament, estic parlant molt en general. Si tens classe obrera, tens classe obrera alta, o sigui, professionalitzada, classe obrera mitjana, i classe obrera baixa, que podria ser gaire l'úmpem proreteliat, per dir-ho així. Entre les classes mitjors, que són realment, en càrria més distinció, tens classe mitjana baixa, que el meu pare era de classe mitjana baixa, que era la pitjor classe social que hi ha anglatera, perquè haig de fer veure que tens diners quan no entens, i haig de impressionar els veïns amb, diguem, la teva manera de viure, quan no tens diners de viure de la manera que vulguis. I el classe mitjana mitjana, diguem, que és normal i corrent, classe mitjana alta és el que aquí es diu classe alta, o sigui, advocats de renom, dentistes, metges, etcètera, etcètera. I després tens la classe alta, que és, diguem, aristocràcia o superics. També es parla, per exemple, del rock aristocracy, o sigui, els cantants de rock, o els músics de rock, que tenen uns diners que fan que siguin de classe alta, per dir-ho així. Hola. Bueno, ja que estem parlant de llengües i de sentiments, sembla que la identitat, la vinculem bastant amb la nostra llengua materna. I clar, en principi, el llenguatge és algo que hem creat als homes, per exemple, el to de pell no el podem triar, i en principi no volem fer distincions, perquè una persona tingui un color de pell o una altra. En canvi, amb l'idioma, a vegades podem crear aquesta sensació de jo sóc diferent perquè parlo que té idioma i aquesta altra persona és diferent perquè el seu idioma és diferent del meu. Aleshores, em sembla, o sigui, evidentment que estic a favor de conservar tots els idiomes i que em sembla una riquesa cultural, però a vegades em sembla una traba per t'endir cap a una humanitat en què ens considerem tots iguals, quan l'idioma és una creació nostra i sembla que ens reforcien la idea que jo sóc diferent perquè parlo diferent de tu. I fins i tot la meva forma de parlar, el meu llenguatge, em fa pensar diferent i tinc paraules que expressen coses que el teu llenguatge no expressa i viceversa. I em sembla una mica tràgic que per una banda sigui una riquesa que ens aporti a veure el món de diferents maneres, però al mateix temps sembla que ens distanci una mica, que ens faci percebre que potser som més diferents del que realment som. Al final, gent que n'ha escut aquí però que ve a altres llocs i que acaba aprenent el... no sé si això era una pregunta o era una reflexió, però volia saber què pensaves tu sobre el fet que el llenguatge pogués... el fet que hi hagi tants llenguats es pogués arribar a ser una dificultat perquè la humanitat s'acabi entenent i acabem tenint un sentiment comú de unitat. Aquesta seria la pregunta. Sí, crec que és més aviat el revés. Si tu vols entrar en... Això són una mica patrènciós, però l'univers cultural en el sentit més ampli, la cultura, incluint el carrer fins i tot, d'un grup de gent que tots tenen en comú el mateix idioma, és obligatori a prendre aquell idioma, lasta a prendre. Si vols quedar fora del seu univers cultural, però comunicar-se amb ells, podeu trobar llengües ponts entre els dos grups. Actualment és l'anglès, com he dit, el world English, que fa aquesta funció, que és el llengüe de comunicació només. Però l'exemple contrari, per exemple, seria els esperantistes, que van començar, si no m'equivoco, a finals del segle XIX, i la seva ideologia es basava en la idea que si tots els humans paleixin el mateix idioma, o sabien palar el mateix idioma, no hi hauria més guerres. Al cap de 30 anys, en un món en què la llengua internacional era diplomàtica, era el francès, i no hi havia ningú cap diplomàtic a Europa que no sabia francès. És a dir, abans va haver-hi la primera guerra mundial, i l'esperantisme va fer una caiguda, de la qual no s'ha recuperat mai, perquè es van adonar que palar el mateix idioma, en aquest cas el francès no ajudava gens a acabar amb les guerres, ni amb els conflictes, ni amb la violència entre nacions, ni res. És a dir, palar un idioma en comú és útil per a aquestes coses pràctiques, però de fet no és, com en podríem dir, una mostra realment de germà en dat entre la gent. Ara bé, entrar dins l'univers cultural d'un grup de gent, les nostres vides són curtes, no tenim temps per conèixer 300 milions de persones, n'hi ha prou amb concentrar-se en l'univers cultural de la gent entre el qual vius. I si vols entrar a aquell univers, és obligatòria aprendre el seu idioma. Ni que tingui 200 parlants, però és obligatòria aprendre'l, que és eslové, que és 2 milions, però si tu vius eslovénia, i vius 20 anys a eslovénia, i no aprens l'eslové, sempre estaràs exclós de l'univers cultural eslové, etcètera, etcètera. És o menys. A la xerrada del Gagandip com a la teva, ens heu trasmès que, quan heu utilitzat el català, sempre heu rebut estímul. És a dir, ha tingut una percepció positiva. Us han abraçat tant manifestat i molt contents, etcètera, etcètera. Però és clar, jo em sembla que també en moltes situacions hi ha actituds de rebutge, sobretot a partir de l'accent. És a dir, primer volia fer una... però hi ha persones que en saben més que jo, però a França, per exemple, tenia accent, i és una expressió fixada, de tal manera que hi ha accent de qualsevol cosa. Vol dir, no ets dels nostres, no ets dels nostres, i això pesa molt fortament. Però aquí, a Catalunya, jo també he notat moltes situacions en què les persones, si tenen pocs recursos personals o tenen una certa grau de timidez, etcètera, els costa parlar català perquè tenen una reacció de rebutge o de riure, d'enriure-se'n. És clar, això no és gratuït, deu passar, perquè si no passés ens comportaríem d'una manera relaxada. No heu notat mai, en funció del fet de ser parlants, no dius d'una altra llengua aquesta sensació de rebutge? Rebutge no, però una actitud lingüística, diguem una mica estranya, sí, en el sentit que moltes vegades a mi m'ha passat que per molt que hagi mantingut una conversa que duri uns quants minuts en català, en el moment que s'adonen, que per la roba o la cara o l'accent que no pedra mai, que sóc estranger, de cop i volta canvien al castellà. I això, en casos... si ets visiblement de fora, el cas, per exemple, d'una amiga peruana, que sempre m'ha explicat aquesta història, perquè parlo en català perfecte, i va anar a una farmàcia de Sarià. I el farmacèutic ho va demanar tot, com el Gagandip amb els seus medicaments, ho va demanar tot en català, i el l'home, amb un accent català podries tallar en un ganivet, li contestava sempre en castellà, perquè veia que tenia faccions amb l'Índia. De manera que van fer tota aquesta transacció raríssima, la peruana pelant en català i el català pelant en castellà, i al final ell va machar i va dir adéu-siau i el farmacèutic adiós. I això passa com a pelant amb coneguts africans, residents aquí, això és encara més greu. Hi ha alguns d'ells que parlen també en català excel·lent, però amb gent que no els coneix, que no són amics, els putigues habituals, etcètera, sempre és la mateixa història. Posem 200 grams de cap formatge, sisplau. 200 gramos de queso quiere sempre la mateixa història. I ells mateixos diuen que més aviat és frustrant i no entenen per què. I ho he preguntat al lloc dels anys a tanta gent catalana per què feu això. I sempre hi ha històries. Oies que sota Franco hi havia molta por. Dic, sí, però aquestes gent que n'hi van... N'hi vivien sota Franco, però encara ho fan. Encara no he tingut una resposta adequada. L'únic altre lloc on he trobat això curiosament és Holanda. En què em vaig perdre Amsterdam un dia, vaig demanar direccions quatre vegades en el meu holandès, no del tot perfecte, però holandès era perfectament clar i comprensible. Tres persones em van contestar en anglès i un en francès. I és irrita, saps? I hi ha sí, de vegades, riuen de tu, si parles al holandès malament. Aquí això sí que no he trobat. Senzillament, canvien de idioma. Potser algú hagan dir que hi ha altres experiències. El que jo he viscut, això passa al que diu el tio, no? Que sobretot a mi, quan em veuen, depèn de persona que trobis, i on vagis. Però meu voltant, la feina que tinc a ajuntament, amb realitat, amb amistat, el tinc... Jo em mou més amb gent catalana. Tothom li fa il·lusió. Per mi em veuen i em comencen com m'he explicat abans, què que eres o em comencen a parlar de castellà. I després, quan em contesto amb català, em molts amb la boca oberta. I fins i tot el que diu però depèn de la persona. Si altra persona és castellà, però castellà... Déu, hòstia. I el no vols escoltar-te amb català, doncs em diu, i com és que parles castellà? No ho dic, perquè sento, perquè vull, i és un jo que ens parla català. I és veritat que passava ara la gent d'hi alguns. Bé, parlo dels catalans, no? Si fa il·lusió, però per altra banda, altres persones que no, que han vingut, per exemple, d'Andalússia o així, fins i tot alguns, i si molesta, parlo català. Dic que això és només el meu problema. Però jo no vaig contra de castellà ni de cap altre llengua, però és el que jo sento. Però és veritat que la gent d'alguns ve on difren, i et parlen i jo els dic, però jo també parlo català, no? Bé, és una mica. Depèn de les persones que trobis i alguns... Depèn d'alguns que t'abracen i altres terbutgen, no? És això. Tu observes grups de nens i nenes, per exemple, en ambients relaxats, etcètera, en un poble d'estiuetge i tal, fan broma del que té un accent. I aleshores, què fa el nen a la nena? Que si té, és a dir, si és molt assertiu, tira endavant. Però si no és molt assertiu, si n'hi veig. I a partir d'aquí, la inhibició passa, o per ser més tímid, i per tant no intervenir, o per parlar un altre llengua. Normalment passa per la inhibició. Això sí que és un tema que he observat entre la canalla. Però esclar, això forma part d'això que en diem els prejudicis lingüístics, perquè fi de comptes, estament passa entre dialectes del català. Ara actualment hem superat molt aquest sentiment, però sabeu que fa 20 anys, o 30 anys, per l'Occidental o per l'Oriental no era el mateix, ni es percebia de la mateixa manera. Això és evident. Jo sóc de frontera català Oriental i Occidental, i quan nosaltres jugàvem, en els que feien el paper pitjor, els deien, tu parla de Peramun. Peramun volia dir Occidental, i no ens donàvem que era un gran prejudici lingüístic. I aquests prejudicis existeixen. Un professor de la Universitat de Lleida sempre ho dic. Emiquel Puello va fer el primer estudi sobre els prejudicis lingüístics catalans, de tal manera que feia sentir cintes enregistrades dels diferents dialectes, i la persona que entrevistava, les persones que l'incontestaven, deien què el suggeria aquest parlar ha quedat perfectament retratat, que si tu parlaves com el nord de Catalunya, eres més sòlid, més intel·ligent, més tal, i si parlaves com el sud, o com el oest, aleshores ell eres més pagès, però en canvi més honest, que són coses que van a parellades, etc. I ho deia perquè en relació als accents d'altres llengües, que no passin coses semblants, però és pura intuïció, que depèn d'on vingui l'accent, depèn del teu origen lingüístic, hi ha més o menys prejudicis. Em sembla, però és intuitiu, purament intuitiu. Jo diria que això passa una mica per a tot arreu, la família de la meva mare era del nord d'Anglaterra, de Liverpool i a prop de Liverpool, però jo vaig créixer a Londres, i el meu fill de casa era de Canaia, quan jo tenia 10 anys, amb aquella crueltat, diguem-ne, no del tot inconscient dels nens, jo feia broma a la meva pròpia àvia del seu accent del nord. I dius, tu no parles bé l'anglès, jo parlo l'anglès de la reina. I vaig dir, vale, doncs dius la paraula, bath, en paniera. I dius, bath. Escola, recordo que quan va venir pobra, un noi nord-americà, que era l'únic noi nord-americà, van passar mesos imitant el seu accent. És una cosa molt de nens, això, crec. Volia anar en contra d'ell, però agafaria d'entrar d'això. Jo recordo que fa 30 anys els estudiants mallorquins que venien aquí es passaven tots al castellà. I en aquest sentit, potser la consciència política de països catalans, el que sigui, això ha canviat. És a dir, que ara veus que parlen tranquil·lament si acostumin, però en un universitari passava això. Com a ex esperantista, et voldria fer saber que n'hi ha 3 o 4 milions perduts pel món, que tu vas a qualsevol ciutat del món, piques amb una pedra i surt un esperantista i t'acollirà a casa teva, etc. Però és una comunitat que a mi em fa pensar moltes vegades en els catalans. Sembla que no volem compartir, que hi hagi com un desig de no compartir. En el cas dels catalans, crec que és bàsicament parautuòdic. En el cas dels esperantistes, perquè ja els hi estavi. A més a més, hi ha totes les idees rares del món. Van ser els primers vegetarians, els primers que van defensar. Totes les idees innovadores fermenten primer allà i s'hi troben molt de gust. És com una comunitat que no fa prosalitisme. Vull dir, trobar un esperantista és difícil, però un esperantista que et vulgui convèncer de fer-te esperantista això ha desaparegut, és al revés. Vull preguntar-me el tema del racisme. En el fons, jo crec que ja... No voler-li parlar en català, una persona que veus clarament que no és el català estàndard. Jo tinc un nebot que el pare és de Mali i viu a Mullà. És més català que el Fuet, però és un negre guapíssim. Quan ve Barcelona té problemes, perquè tothom li parla en castellà i el seu català... Com el Fuet. En aquest sentit, tu que has reflexionat sobre... No diguem els macerins, clar, evidentment. I una persona que vagi a munturbar. Desperta una mica aquesta sensació de... Escolta'm, nosaltres som quatre gats, però ja estem bé com a quatre gats. No necessitem ningú més, no t'hi vull a la meva comunitat. No m'agrada que intentis colar-te aquí dintre. Per tant, per demostrar-te el meu rebuig et parlo en castellà. Llavors, això és una lectura meva personal. Però, en canvi, com que he vist que s'ha fet una mica d'enginyeria social a través de les televisions, amb el tema de l'homosexualitat, amb temes que fa uns anys tenien una percepció social, gràcies a personatges de novel·les i situacions una mica treballades s'ha aconseguit que una part important de la població que envia actituds fer campanyes a la República, a partir de dilluns, té molta feina. Una de les coses que podria fer seria fer campanyes treballant aquesta idea, no siguis racista. Parlen català, no siguis racista. Molt gràcies. Dues coses. Està acabant el temps. Però no parlen castellà als visiblement estrangers per rebuxar-los o fer-los fora. Ho fan, o això és el que sempre diuen, per ajudar-los, perquè donen per descomptat que el català és més fàcil. És un amic als holandèsos que sempre contesten en anglès. Dona la sensació que t'estan excloent de la seva comunitat lingüística, però ells mateixos estan convençuts que t'estan ajudant, perquè segur que entens millor l'anglès que no pas l'holandès. I els catalanopalans fan un amic al mateix. Sí, no, però l'únic racisme que he vist és específicament amb els africans negres, quan notes que no només els contesten en català, sinó en un castellà parlat molt poc a poc, com si no fossin tan intel·ligents com nosaltres. Això sí que he vist alguna vegada. Això sí que és racisme. I, finalment, per acabar, jo crec que hauria de haver-hi molta més informació sobre el fet, és un fet que hi ha desenes de milers i possiblement centenars de milers d'estrangers, i gent nascuda fora de l'estat espanyol, que són catalanopalans. I, com sap perfectament el gag antípil anajat, quan ens reunim entre nosaltres, encara que no hi hagi català de la ceba, l'horitzó, la nostra lingua franca, amb tots els nostres accents diferents, si cal, és el català. I això és molt normal i la gent no ho sap. No, jo sí, només estic patint pel... Jo, bueno, és que fa estona que ho havia demanat, d'altres meves sintèries, s'hi veureu. Vull explicar 3 anècdotes personals que penso que tenen molta relació amb aquest tema de la identificació. Jo no en diria exactament racisme. En tot cas, identificació, llengua, cultura, trets racials. Jo tinc uns fills adoptats amb 6 mesos, que són molatos. Les hores, evidentment, la llengua que vam parlar, que ells van aprendre, va ser el català. Posaré llocs concrets per situar-nos. Sant Quirze de Besora, i anàvem sovint, els nens amb 7 mesos, la gent gran em deia, com us hi entendreu? La gent gran, eh? La gent gran, eh? Ha vist de Sant Quirze, d'aquella zona, com us hi entendreu amb aquests nens? No era racisme, perquè després... I com a acus i que no sé què, però com us hi entendreu? Això una cosa. Una altra situació, al cap d'uns anys, avui també, jo sol estava parlant en una botiga de robes, la dependenta, parlant en català, a totes dues, al cap d'una estona va arribar la meva filla, que la va acompanyar el seu pare, i immediatament, aquella noia, jove, que tampoc havia viscut el franquisme, va començar a parlar amb la meva filla, que tenia això uns 4 anys a les hores, en castellà, a mi en català, i amb la nena en castellà, i la nena a mi, evidentment, en català, que segurament sembla la nostra llengua de comunicació. Tampoc crec que fos racisme, era identificació llengua i un munt de coses. Llavors, jo penso això, que no és un problema de racisme, potser molt a l'interior hi ha una cosa, dir-t'ho, no ets dels meus, però jo penso que no és només això, és aquesta identificació que fem de cultura. Ara també penso que ens haurem de revisar, i ser-ne conscients, potser nosaltres els que som aquí ja en som, però hem de passar, no sé, saber fer que la gent, al carrer, no ens identifiquem tant, si és bo d'una banda identificar-nos llengua a cultura, d'una altra banda, potser portar-ne a l'extrem no és bo perquè exclou. Això sí, potser amb vosaltres 3, com a exemple de persones que heu nascut en un altre territori, que veniu aquí i que a vegades us podeu sentir tractats de manera diferent, però nosaltres també. El Castellà Neixat, el seu primer llibre, jo també soc català, explico un episodi idèntic amb el seu fill, que la caixera d'un supermercat li comença a parlar en castellà, no contesta i diu com és que no en contesti, i tal, no és que pala perfectament el català. Ah, pala català i tal, i després diu bueno, bueno, i la Neixat diu estava a punt d'explicar-li que bueno és un barbarisme, però ho vaig deixar córrer. Sí, sí, i un altre petit anècdote en un bazar de Santa Coloma de Gramanet, de xinesos, sempre em lladré supriment català, i una senyora castellà no parla, i em va dir, oi, què no, és que són xinos. Sí. Sí, soc aquí. Hola. Hola. Jo no volia intervenir, però com que el tema també va sortir ahir, només volia recordar que aquest comportament, és a dir, això que quan ens trobem a un desconegut o algú que percebem com de fora, li parlem en castellà, és un comportament universal en parlants de llengües subordinades. És a dir, davant d'una llengua que et porta problemes i una llengua que és percebuda com a no marcada, que si parles aquella llengua no passa res, optem per això. I aquest és un comportament força inconscient. Bé, ja s'han posat exemples aquí, i segur que tots tenim experiències en aquest sentit. Vull dir que hauríem de ser conscients que si hem de lluitar contra això, és més un tractament psicològic, és veritat, i a part que és un comportament universal. El que sí és cert és que alliberar-se d'aquest sentiment és realment un alliberament. Quan superes aquesta percepció que t'atenlla, realment això és molt alliberador. I ara permetem que faci una cosa que m'ha suggerit l'última interpretació, l'última intervenció, parlant de racisme. Un dels meus fills també és molt moren. I quan era petit, una senyora em va preguntar si era molt moreno o és negre. I jo li vaig dir, és negre. I des de les hores, ell, cada cop que li deia, que moreno que estàs sempre deies que sóc negre. Vull dir que potser això dels colors és una qüestió de percepció, i potser també ens podríem educar tots plegats per no veure'ls, perquè en definitiva només depèn del sol. Molt bé. No cal que respongui. Molt bé. Una altra intervenció, que és de l'Anejat el Hajmi, que és un cas de molta més integració, perquè els 8 anys va arribar a Catalunya, es va escolaritzar en català, va viure vic, un ambient en què hi havia, efectivament, en aquells moments encara més, i es va llicenciar a la Universitat de Barcelona amb Árab. Ell ha publicat moltíssims llibres en català, jo també soc catalana, va ser un bestseller d'aquesta societat, però també ho han estat les seves novel·les. La derrera novel·la de la filla estrangera va guanyar el premi Sant Joan i després el premi Ciutat de Barcelona. Jo penso que ens pot explicar una experiència molt interessant, sobretot a través de la seva professionalització literària. Gràcies, Neixat. Hola, bon dia a tothom, i moltes gràcies. Moltes gràcies a la Teresa per convidar-nos, i també a l'Alaia Vidal per fer totes les gestions, pacientment, insistentment, fins i tot quan ens oblidàvem de contestar. Jo volia començar enllaçant una mica amb el debat que havia sortit, aprofitant que hi havia uns temes que em sembla que són interessants d'abordar. Primer, la pregunta que li he fet del Matiu, segurament està bastant cansat de respondre-hi, però em semblava pertinent, perquè la relació que tenim amb la llengua, a l'hora d'escriure, és també efectivament complexa. Jo, que escric amb una llengua que no té res a veure amb l'entorn, que surt amb molts dels textos que escric, és un fet que em fa pensar, és un afegit, el fet d'escriure en català, jo no m'he imaginat mai escrivint en cap altre llengüe, perquè aquesta és la primera llengua escrita que vaig aprendre, però sí que hi ha una tensió, quan estàs escrivint hi ha una cosa que... que a vegades és incertesa i a vegades és precisament absoluta llibertat, perquè jo, per exemple, escriure amb la llengua dels meus pares, que és la màzic, no se m'acudiria mai, si seria una cosa impensable. Primer, perquè és una llengua que no és escrita, s'està començant a escriure i està anant a veure un moviment per recuperar o per crear un cor postexual escrit, però diguéssim que no tinc aquest referent d'haver-la llegit i, per tant, és molt complicat, però hi ha un altre element, a més a més, que és que amb la llengua dels meus pares hi ha moltes qüestions, tot el que està relacionat amb la sexualitat, que són absolutament tabú. Llavors, a mi em costaria moltíssim posar-me a escriure en la seva llengua, fent servir aquests termes que sempre no he pogut ni pronunciar en veu alta, perquè no són... I en aquest sentit la llengua... Diguéssim, el fet d'escriure una llengua que no és la familiar, no és que no sigui la llengua materna, perquè la llengua materna també és un terme bastant complexa, el fet d'escriure una llengua que no és la familiar a mi em dona una llibertat afegida. I respecte a les qüestions que havien sortits d'aquest comportament lingüístic curiós que tenim aquí, jo crec que estic d'acord amb la Carmeni Junyell, és un mecanisme que s'ha de analitzar, s'ha de psicoanalitzar, perquè, a moltes vegades, és molt estrany. A ell mateix estava veient TV3 i sortia el Toni Cruanyes, parlant en català, evidentment, a TV3, i connectava en directe amb l'Ernesto Ecaizer, que és un periodista d'origen argentí, que parla en castellà, però que sempre diu que entén perfectament el català, i, per tant, els presentadors normalment ni parlen en català i ell contesta en castellà. I llavors, en un moment donat, hi va haver problemes de so, i l'Ernesto Ecaizer va dir, perdona que no t'he escutxat bien, i automàticament el Toni Cruanyes va canviar en castellà. I va pensar, això em passa a mi sovint, quan algú em pregunta alguna cosa, i trigo una miqueta a contestar, que llavors em passen a parlar en castellà. I no sé, jo crec que amb el temps també t'hi quedes acostumant, i ja ho veus que forma part de la nostra normalitat lingüística. Però sí que és veritat que els nens, a mi m'agrada, que el fet que tenen unes percepcions moltes vegades, fora d'aquests prejudicis que podem tenir els adults, i la meva filla, que té 5 anys, té, diguéssim, part de la família del seu pare, de Lleida, precisament, i la família de part meva. Llavors ella té el concepte que hi ha dos idiomes, que una és la llei de ta, i l'altra, l'idioma de Vic, que no és català, de Pajès, com aquell que deien, sinó que és la Masic, perquè quan anem a Vic, de fet confon moltes vegades Vic en Marroc, perquè quan anem a Vic anem a casa de la meva mare, hi ha tota la família de la meva germana, les meves tietes, les meves cosines, i tots són d'origen marroquí. Llavors, per ella, Vic és el Marroc, i a vegades diu, anem al Marroc, i dic, no, si no, vull dir que... I la llei de ta és una... a vegades diu, m'ensenyaràs a parlar llei de... Bueno... A mi també m'agraden fer una exposició així improvisada, però de vegades veig que llavors em deixo coses, i em sabria greu deixar-me coses. A més a més, avui volia aprofitar per fer com una mica un repàs d'aquesta... patria literària, una mica, no?, que és també un element que contribueix molt a fer aquest procés d'arrellament. Ai, no he portat el rellotge, llavors no sé com aniré de temps. Però, bueno... vam entrar al bar davant de casa, on vivia el meu pare, i passàvem a viure nosaltres a partir de llavors. I l'amo del bar ens va regalar una bossa de patates. El meu pare ens va ensenyar a dir, gràcies. Un fet tan tòpic com cert, tan tòpic que fins i tot em fa una mica de vergonya dir-ho. Quin bon començament per la nostra integració en la societat catalana, que la primera paraula fos, gràcies. El que no recordo ara és si teníem cap consciència que aquella paraula era en una llengua sobre la que no havíem sentit a dir res fins i llavors. El meu pare havia viscut uns quants anys aquí abans de venir nosaltres, i no tinc cap record concret d'ell explicant que a Espanya sí que parles d'una altra llengua. La mateixa idea d'Espanya era vaga i poc concreta. Més semblant a la que fèiem servir per designar els països norte enllà, on molts homes feia dècades que migraven. La paraula al Jareix, l'estranger, volia dir això, volia dir tot el que estàvem fora. Potser el fet que hi hagués una llengua diferent del castellà no era rellevant pel meu pare. Donat que ell mateix era parlant d'una llengua que no era la del govern. O potser no havia tingut temps d'explicar-nos tants detalls en les veus estades que feia el poble molt de tant en tant. Sigui com sigui, aquella va ser la primera paraula, gràcies. És un record ben precis que em revindria com un reflux uns quants anys més tard, quan el mateix amo del bar, tan hospitalari, tan simpàtic, va oposar-se a l'obvertura d'una masquita al mateix carrer. No va ser l'únic. Van ser molts veïns nostres, coneguts, apreciats pel seu tracte fable, que van recollir firmes contra l'oratori, encapçalats per un personatge conegut de la ciutat que després fundaria un partit per defensar els catalans dels immigrants. L'oratori es va fer i encara funciona dia d'avui, però tinc la sensació que aquell home va viure sempre amargat per uns canvis del seu barri, el seu carrer, que ell no havia triat. M'imagino que per ell no deuria ser el mateix que tres nens murets de xerits, trempats que vam aprendre dia de seguida, traguessin el cap per damunt de la barra, per demanar un refresc, per descomptar-nos que no hi hagi una masquita al carrer. Que, a més, contrari, un bar que una masquita encara que fos un local ben modest. Quan tot això va passar, la nostra família i la resta de marroquins a la ciutat ens vam sentir ferits. Vam descobrir que només seríem acceptats pels habitants del lloc en tant que una subcategoria de persones que estaven disposades a renunciar al seu origen i aquells elements que per ells eren més importants. La religió, de fet, no havia estat de tant important. Només quan les exigències d'integració demanaven de renunciar-hi, va adquirir una rellevància que no havia tingut fins al llavors. O potser és que ens hi vam aferrar quan ens vam començar a diluir, sobretot als fills. Quan la llengua ens pesava, no em parlava la llengua extranjera que havíem après sinó la de la nostra mare. Sigui com sigui, aquell home, aquí havíem dit gràcies per primer cop en català, era el mateix que anys després, renegava, viva veu, em passava davant l'oratori i es mufava de la forma en què resaven els que hi havia dins. Arrelar vol dir pertanya, vol dir ser prou d'un lloc com per considerar que hi ha tot el dret de sentir-se en part. És un fet personal. També ho ha apuntat el Matiu abans. Individual, gairebé íntim. No estar relat al lloc on es viu no és necessàriament un problema. Es pot viure a molts anys en un lloc i seguir pensant o sentint que uni és estranger. Però jo soc partidària de fer tot el contrari, de abraçar sense recets de cap mena el país on es viu. I per país no em refereixo tant a una entitat política, sinó a aquell concepte emprat per alguns dels nostres escriptors que aquí voldria a terra. És convenient fer esforços per arrelar el lloc on es viu. No pas com una resposta complent a les exigències d'integració fent el paper de bon immigrant, sinó com un dret de la persona mateixa. Tinc el dret a considerar-me d'aquí. Tant com ho pot fer algú amb 8 cognoms catalans. Sobretot tenint en compte que molts d'aquests 8 cognoms considerats catalans a dia d'avui pot molt bé ser que provenguin d'un altre lloc. És una característica del nostre paisatge humà. La majoria de nosaltres venim d'un o altre lloc, es noti o no, es noti en la nostra onomàstica o en el nostre fenotip. D'aquí molts anys, el Hajmi serà un cognom tan català com ho sonarà Sánchez o Vila. És una de les coses que li costaven entendre persones com la senyora Ferrusola. No cal canviar-se el nom per esdevenir més català i que, en tot cas, conservar aquests cognoms honra la nostra condició de país, no de collides sinó d'immigrants, que els rastres en els nostres entrepònims són una petja de la nostra diversitat. Aquesta diversitat, que s'hi oblida, ens pot avocar al terreny perillós de la recerca de pureza. Arrelar és pertanya. I per pertanya cal teixir una densa xarxa feta de coneixement, defectes, d'experiències i records. També és important per arrelar ser reconeguts com a part del país, com a ciutadans propis i no pas forants. En el meu cas particular, aquest procés de ferma d'aquí, que ja dura uns quants anys, de fet em sembla que l'1 d'octubre va fer 30 anys. Ha tingut molt a veure la lectura i l'escriptura. Diu jo en Margarit que la llibertat, perdó, és una llibreria. Però els que hem nascut en una casa plena d'estanteries, que no hem nascut en una casa plena d'estanteries, farcides de llibres, i han tingut la possibilitat de comprar-ne, la llibertat és una biblioteca pública. Un moment decisiu per mi en tot aquest procés va ser el de la descoberta de la biblioteca. Gràcies a una excursió escolar ben rutinària. Això de relar és un fenomen particular de cadascú. Un itinerari que es produeix de manera ben individual, perquè aneu conflueixen i s'hi briden molts elements. La història prèvia de cadascú, el lloc d'on arriba i com arriba. Les persones i els fets concrets amb els que es troba quan a terra. La realitat sociocultural, educativa, econòmica, però sobretot les persones concretes amb les que es produeixen els primers contactes. Emigrar, sobretot quan es fa de manera tan definitiva com ho va fer la meva família, quan no es té cap lloc on tornar, quan només es pot mirar endavant, és reneixer. De vegades m'agrada pensar que el nostre procés es sembla una mica el segon origen de l'Alba i el Dídec. Només que nosaltres vam tenir la sort de trobar-nos un nou planet a terra ja ple de gent, no per repoblar, i, a més, tenim la possibilitat de tornar de tant en tant al món anterior al gran canvi. Un retorn il·lusori, perquè un no torna mai a la infantesa. En tot cas, el nostre terratge aquí va venir mercat per alguns d'aquests elements. El 1987, el català ja era llengua de l'escola. Era un barri de la ciutat d'Ebic. Amb persones que parlaven la seva llengua de la manera més normal, com només es pot parlar una llengua pròpia. També hi havia castellano parlants, és clar, però jo es vaig descobrir després. La qüestió és que en aquell Vic de finals dels vuitantes, ja va anar pres català a l'escola, jo vaig descobrir la llibertat en una biblioteca. Des del dia d'aquella excursió que no vaig deixar d'anar-hi. A la meva mare no li feia gaire gràcia d'anar a l'escola marxés pels carrerons de llambordes en mig de la boira que aquella es cap vespre a l'Ebic. Una de les meves frustracions a la vida és no haver aconseguit transmetre l'experiència a l'actora, transmetre la llibertat, precisament a la meva mare, no haver-li pogut explicar que cada llibre que obria era una finestra a la vida, al món. L'altra cosa que no li he dit mai, perquè m'hauria sabut greu que es pensés que renegava del nostre origen comú, és que un dels elícients més importants a l'hora de llegir literatura catalana era el de poder entrar en la intimitat de la vida dels catalans. Ara és una cosa que pot semblar una mica absurda, però de pensar que durant anys vam conviure en veïns, mestres, amics i coneguts catalans sense haver penetrat mai dins de les cases. En algunes sí que havíem anat, però la intimitat no és convidar a fer un cafè un dia o menys a la tarda. La intimitat és observar la vida quotidiana, entendre com es vertebren les relacions familiars, saber per quins llocs exactes les persones poden sentir-se felices o ferides o desgraciades, de quina manera ben particular i concreta sentim. Poden dir-me que això és molt evident, que no cal pas llegir molts llibres per descobrir que tots, més o menys, estan fets de la mateixa matèria, però els asseguro que els que havíem arribat del Marroc o teníem força complicat per assumir aquest fet innegable. Què faríem vostès si durant anys els diguessin de manera continuada i persistent que no, que nosaltres no som com ells, que nosaltres no som com els altres? En el nostre cas concret, aquesta alteritat és múltiple. Abans d'arribar aquí ja sabíem que nosaltres no érem els altres, perquè els altres eren els àrabs. En arribades de seguida ens van dir que nosaltres ja sou catalans perquè parlàvem la llengua, però no sabíem molt bé en què consistia això de ser catalans. A casa ens deien que no seríem mai com els altres, perquè havíem nascut en un altre país i més tard, quan ja es veia que ens estàvem transformant, per diluir-nos en el nou context, ens van insistir en que no érem els altres, perquè nosaltres érem musulmans i els altres cristians, entre cometes. Per desgràcia, aquesta dicotomia persisteix encara a dia d'avui i no són poques les vegades que sentim uns nens nascuts aquí i de pares d'aquí, de pares que també han nascut aquí preguntant si ets català o musulmà. Alguna cosa no fem bé si aquests nens segueixen pensant que han de triar entre una condició o l'altra. Però aquest és un altre tema. El cas és que nosaltres vam créixer amb relats força excluents, relats que ens instaven a saber qui érem. Per molt que et pensis que ets d'ells, em va dir una vegada un compatriot entre cometes també, ells mai t'hi consideraran. I fora que de casa no es pensin, a banda dels qui veien ben superficialment ja sou catalans, molt abans que tinguessin prou consciència per decidir el que volíem ser o no, el cas és que eren molts els qui pensaven i segueixen pensant que no deixarem mai de ser estrangers aquí. Per a algunes persones que no s'han interessat per entendre la nostra realitat, no deixem de ser una foto fixa. Tots acabem de tarrar. Tots som nou vinguts. Estem tots per integrar. I ara més, amb una corrent que s'ha posat de moda, també formem part de comunitats. La foto fixa consisteix a creure que estem tots en aquell moment de la tarratge primer. Potser, per exemple, ens parlen en castellà també, no? No fa tants anys que sou aquí, ens diuen. Bé, 30 anys portem nosaltres, la meva família, però una exposició recent al Museu d'Història demostra que des de l'arribada dels primers muarroquins aquí fa exactament 50 anys. De manera que seguim respondent al plixer que molta gent té el cap i seguim insistint al fet insòlit de veure que això que ens parlen en castellà. Jo ja no me'n fa d'on va això. Hem anat assignant novel·les que he escrit en català, parlant-me en un castellà lent, novel·les que he escrit en català i que han guanyat premis literaris catalans. Ja veig que no hi puc fer absolutament res. Com veuen que amb els meus fills parlo català, llavors de vegades ja se n'adonen i no persisteixen en l'actitud. Jo crec que no és de mala fe que la gent et parla la llengua i la llengua s'ha de entendre. Però hi ha altres actituds més antipàtiques, en canvi que sí que segueixen deixant-nos fora de la realitat, relegant-nos a un terreny que és terra de ningú, perquè com ja he dit abans, el lloc on vam néixer no és un lloc per tornar. Arrelar és un procés llarg que es va atixint amb els anys. Sempre hi ha qui vol desarrerar-te, fer-te sentir de fora. T'expliquen que per molt que facis, no servirà de res perquè estàs feta d'una matèria massa diferent de la nostra. Aquestes actituds també hi són. I aprens a viure esforçant-te més que ningú per compensar aquesta tara, aquest defecte de fàbrica. Crec sincerament que aquesta no és l'actitud general que impera Catalunya. Més aviat em sembla que aquí hi ha una disposició a conèixer les experiències dels que hem vingut de fora. Ho he constatat en nombroses trobades a llargs de tot el territori on els lectors han llegit els meus llibres intentant penetrar precisament en la nostra intimitat. No sé si aquest és un fet particular d'aquest país perquè no he viscut en cap altre i no puc comparar-ho sense caure en tòpics amb el que passa a altres bandes. El cas és que a Catalunya hi ha hagut predisposició per entendre el fenomen migratori. Sovint des de la base, jo crec que més des de la base que des de cap altre lloc. Amb una feina deixeu-me dir-me que a vegades no s'ha posat en valor o que no s'ha posat prou en valor. Des del contacte més proper, molt abans que les nostres autoritats pensessin mesures per integrar la imigració, ja hi havia mestres que no s'havien posat en valor. No s'havia posat en valor. No s'havia posat en valor. M'atreveixo a dir que aquesta sí és una característica d'aquí. Que la resposta a la majoria de problemàtiques o realitats, si no volen en clau de conflicte, la donen als ciutadans abans que els seus governants. En tot cas, nosaltres vam tenir la sort de tarrar a una escola on encara no se sabia el que s'havia de fer nosaltres. I les mestres van optar per tractar-nos com a la resta d'alumnes. Només que ajudant-nos a prendre la llengua. He dit que una de les frustracions que vaig arrossegar durant anys és no poder penetrar la intimitat dels qui m'emoltaven. Bueno, a les seves cases. Seria una altra conferència molt diferent. Ara hem de fer una conversa. És una conversa que és molt important. Tant de temps, he de dir que hi ha temps d'establir vincles tan importants com passar-me estones llarges a casa dels altres. Em parlam amigues que m'expliquessin en confiança els seus conflictes particulars. Durant tot aquest primer temps, crec, potser és una construcció que faig ara, però crec que la lectura d'algunes obres en català ha de ser un anel de coneixement. O potser és només que passava a bones estones llegint. En tot cas, la conseqüència directa i primera d'aquella experiència lectora és que vaig poder-teixir una xarxa d'efectes profuns amb la literatura que van reforçar la xarxa d'efectes reals que anava formant encarniosos de manera més lenta. Vista amb el temps, em sembla que aquella necessitat lectora havia produït com a conseqüència del nostre trasllat avic. Un buit doble, el que havia deixat la família i el que havia deixat la literatura oral amb la que havia crescut. El nostre paisatge familiar fins a migral havia estat el típic d'entons rurals tradicionals amb una família extensa formada per avis, oncles, dietes, cosins i parents de tota mena que poblaven el nostre dia a dia. Vam fer una xarxa que ens havien criat. També d'un univers de veus que relataven de forma seductora qualsevol esdeveniment quotidiat o extraordinari amb la cadència pròpia dels relats urals. Vaig passar-me tota la infantesa escoltant atentament aquell corpus fet d'històries familiars, de notícies sobre gent que no coneixia de res, de comptes fantàstics i d'un llibre de primària amb alguns dibuixos però poca cosa més. La imaginació en aquella època no tenia altra suport cap altre element per esperonar-la que les paraules mateixes. En prou feina sí teníem imatges alabast. Algunes molt poques fotografies familiars, un llibre de primària amb alguns dibuixos però poca cosa més. No hi havia estímuls gràfics de Can Mena. En canvi, les paraules que anaven desgranant amb calma a les dones de la família anaven pintant uns frescos del no res. Algunes imatges que se'n van generar llavors encara les conservo, encara les recordo a dia d'avui. No era conscient, llavors, esclar, del fet extraordinari, tan extraordinari que era viure aquell fenomen, viure la literatura i ser a funció més primigenia, ser espectador d'una realitat en què les paraules ho eren tot. Servien a les dones per explicar les seves vides desgraciades que consideraven una conseqüència del natural d'un ordre establert inamovible però no per xopatia menys. Unes dones que, quan encara no xacaven dos pans de terra, ja es feien càrrecs dels germans petits que es convertien en escarrassos de ben petites que treballaven a dins de casa i al camp o a l'ort o als prats o el que fos fes falta. La meva àvia em va explicar que a casa on vivien se l'havia fet ella mateixa amb el seu marit amb les pròpies mans. Era unes dones que paliaven un patiment feixuc i ancestral contant a la resta de dones totes les seves penúries. Moltes s'havien casat just en entrar a la pubertat amb uns marits que ja anirien conelent i resaven per tal que els toqués un que no fos massa saber, un que fos generós i que tingués en compte els seus sentiments. Però en general regia la idea que la vida era com t'havia tocat i només podies pregar perquè deu tallar uges de la teva càrrega. De manera que els relats d'aquelles dones eren útils perquè en comptar el seu malestar li donaven forma però no arribava mai a considerar que era tot el sistema el que no funcionava donat que tot depenia dels designis de Déu. La veritat és que si en tenim en compte les eines que tenien a l'abast per canviar la seva situació és evident que aquesta resignació amb el destí no era altra cosa que una manera de buscar un sentit a la seva situació. L'educació i el sistema cultural en aquest cas servien per patuar aquell sistema. La qüestió és que quan vam arribar a Vic van passar dues coses importants. D'una banda ja no teníem familiars directes, propers. El nostre entorn familiar es va reduir de manera dràstica. Van passar a ser una família nuclear normal, encara que fos 5 o 4 germans i després acabéssim 5 o 6 i com que a més era la primera època de la imigració marroquina de Catalunya hi havia poques persones amb les quals poguessin parlar en la nostra llengua, de la nostra llengua de llavors. La conseqüència d'això és que la meva mare va deixar d'explicar coses. Ella no és amor de filla, és una de les narradores més destres que he conegut mai. Té paciència a l'hora de desgranar els detalls, fa servir la brusòdia d'una manera efectiva que jo no aconsegueixo mai transmetre con escrit, controla la magistralment el ritme i fa en definitiva que quan comença a parlar no triguem res a ser dins d'una història que és un relat que ens envolcalla. Els fets s'acaben sense condaris perquè el que és important és la manera com ens inclou a dintre de la història. I el més increïble és que encara a dia d'avui no en tenia idea del que fa, d'aquesta capacitat. És el que ha fet sempre, no hi dona cap importància. I des de fora, qui valorarà la xerrameca d'unes dones que tenen aquest defecte i no pas virtut de parlar massa? I a més, en una llengua sense cap manera importància, familiar, vulgar, allunyada de la llengua sagrada de l'alcorà, una llengua que ni s'escriu i és pròpia d'una regió endarrerida com el rif. El que no ens van explicar mai, i ja descobriríem més tard, és que l'endarreriment de la zona no és un fet natural, com ens el vam fer creure, sinó que és un fet provocat per una política deliberada d'abandonament per part d'una dictadura en forma de monarquia. Però què té un altre tema? La qüestió és que aquella mare que havia contactat tant durant els meus primers 8 anys en arribar a Vic de Socte va callar. I el llengu de la parella. Què voleu? No tenia qui explicar el que li passava. Qui la podia entendre? Les senyores que anaven a veure el bar de debat? La dona gran que vivia al pis de sobre? No, la meva mare no tenia ningú a qui comptar el que li passava. Per no explicar-nos, explicaven-hi els contes per nens. Ara teníem televisió. Però tot i el seu aixordador de l'aparell, tot i l'espai que va ocupar la nova llengua catalana, que va ser a l'esquena. Si recordo aquells primers temps, em sembla que el que va regnar va ser el silenci. Silenci no de sons i paraules i es garips, sinó silenci de relats. No sé què han fet altres fills de la imigració per paliar aquell silenci aixordador que ho amaràveu tot. Aquell trencament abrupta amb el lligam fet d'històries familiars. No sé si es van enyorar molt o no d'aquella realitat. El cas és que vaig trobar una eina fonamental per omplir aquell silenci i de pas fer-me amida una mena de família catalana amb membres tan il·lustres com el Tisner, el Pere Caldés o la Rodoreda. No tenia avis a l'abast, o sigui que me n'agafaria uns que no eren de carn i ossos, però sí que estaven fets de paraules. En el cas del Tisner, la cosa va ser una mica curiosa. Recordo que vaig veure de televisió un home gran, estrany, lleugerament semblant algun dels meus veïns de més edat, un home que cridava molt l'atenció perquè d'un ull tapat a la manera d'espirates. Intento recordar que em va traure vell a banda de l'especte. El cas és que sense dir-ho a ningú vaig anar a la biblioteca per buscar els seus llibres. I com que era l'època en què havia publicat les seves memòries, van ser les que vaig triar per llegir-me. No sé si tenia 14 o 15 anys, de manera que es poden imaginar que aquells volums fa xucs, 4 volums, en prou feines, i vaig entendre gaire res. La vida minuciosament explicada d'un home que havia nascut al 1912, que havia viscut la República a la Guerra Civil, que s'havia exiliat a Mèxic i que havia retornat molts anys després. Que escrivia en un català que, llavors, no crec que em fos fàcil de llegir. No el recordo haver-me acabat els quatre volums, si he de dir la veritat. Però vaig llegir fins a cansar-me, tot i entendre-ho, i més aviat poc. En canvi, sense donar-me'n, aquella lectura em va deixar una petja que perviu fins ara. Com més tard dels meus professors d'història m'explicaven els desdeviniments més importants que havien passat a Catalunya en l'últim segle, jo tenia la sensació que eren uns fets que ja m'havia explicat algú. No tenia cap avi català que em pogués narrar les seves batalletes, com podien tenir els meus companys d'institut. Encara que de dir que molts d'ells no semblaven gaire interessats per aquestes batalletes. I, en canvi, tenia el Tisner i el Pere Caldez, figura que també em fascinava per uns de llenguatge que jo trobava, llavors, Nítid, Joghane, però també Rick i Alaborat. Em criava l'atenció que Caldez pogués convertir en propers, uns registres de llengua que en altres autors semblava molt allunyats de la realitat que descrivien. Quan penso en els llibres que em vaig llegir, la paraula que em ve del cap és vitalitat. Pere Caldez és vital, tot i les incerteses a les que li va tocar viure. I el fet que aquests dos autors fossin família i a les memòries del Tisner parles de Caldez em donava una certa sensació de familiaritat molt agradable per reforçar aquesta idea d'una família literària pròpia. En tot cas, la lectura de les memòries de Tisner em va permetre també amb altres autors que expliquen el seu temps, sigui ficcionant o no, em va permetre dir confet imprescindible quan un està decidit arrelar el país on viu. La memòria. Sense memòria no hi ha realament. Una vegada en una tortúria em van dir, no s'ha de tenir molt en compte el que et diuen en una tortúria, hi ha coses que et queden una mica gravades. Algú em va dir que no calia saber tantes coses del passat per viure el present, però jo crec que és fonamental perquè el passat és l'origen del present. Si no el coneixem és impossible que poguem entendre la societat en què vivim i si no l'entenem és difícil que ens pugui sentir part d'aquella societat. Però com fer aquest procés d'adquisició de memòria quan no es tenen a l'abast uns avis que expliquin batalletes, uns esdeveniments familiars inserits en la història particular del país. Perquè memòria no és història, conèixer la història és important, però la història és l'explicació general dels esdeveniments socials, polítics, culturals, la història és geogràfica, és molt sovint el relat del poder, de les relacions de poder. La memòria, en canvi, és tot això aplicat a les persones concretes que van viure aquests fets, poderoses o no. I com van incidir en la seva vida quotidiana, en les seves relacions particulars, en definitiva la memòria és la intimitat de la història. Per això és tan important que aquesta transmissió la facin les persones que han viscut determinades situacions. El contrari de la memòria són els clichés i tòpics sobre el passat, que és la solució del passat per vestir una certa idea de present. En tot cas, la lectura de les memòries de Tisner, encara que no hi entengués gaire res, em van servir per anar-me fent aquesta memòria particular. Potser si hagués llegit un altre autor, la meva visió seria completament diferent, però la cosa va anar així. Us agraeixo molt que esteu aquí, tenint en compte el que està passant a fora. Una autora que crec que contribueix, encara havia d'avui a recuperar la memòria del país, és sense dubte la Montserrat Roig. Ahir, precisament, es presentava una nova edició dels catalans als camps nazis. He de dir que la vaig descobrir molt més tard que altres autors, però, en canvi, em sembla que és imprescindible, que ens aporta moltes peces per reconstruir el trencaclosques del present. D'una banda, és ella mateixa la que fa un treball de recerca memorialística important per tal d'entendre la seva pròpia realitat, la de la burgessia barcelonina i el paper que van tenir donant la guerra i el franquisme. A mi em dona una mica la sensació que en les seves novel·les hi ha una mica un retret implícit cap a la generació que la precedeix. Un retret per haver-se conformat, potser, massa amb la situació política i social. A l'hora, però, hi ha una recuperació d'un món que no és sempre valorat com espai literari, que és el món de les dones. En algun moment, diu que és a la cuina on es fa la política. Però el fet destacable a la Roig no és només aquest esforç per recuperar la vida de les dones, de les generacions anteriors, sinó que, tant a través de la ficció com en la seva basada en periodística i assajística, relata els canvis socials, polítics i culturals més importants, dels quals és protagonista a la seva generació. I un arre, no des de l'abstracció, sinó des dels efectes concrets que aquests canvis tenen en els individus, de manera molt particular. Per exemple, parla de les contradiccions que viuen les dones respecte a la lluita política en la clandestinitat. Companyes d'uns homes, sensibilitzats, moltes vegades amb la lluita de classe, però no sempre tens a les seves demandes feministes. També aborda les contradiccions del mateix feminisme amb dones que es troben en plena onada de canvis, però no sempre el resulta fàcil sentir-s'hi còmodes. Per exemple, ens parla del fenomen de l'alliberament sexual que no sempre era viscut així per alguns dels seus personatges. A mi m'hauria agradat poder-la llegir molt abans, la Montserrat Roig, per entendre el canvi social tan important del feminisme i entendre no només des d'una perspectiva social i política, sinó des de dins, des de la intimitat de les dones. Quan en alguns debats, algunes dones d'aquí em deien aquella frase tan típica, és que nosaltres hem lluitat molt per arribar fins aquí. Durant molts anys jo no podia fer-me càrrec del que m'explicaven. No podia entendre què volia exactament fins aquí. I en canvi, reaccionava la defensiva pensant-me que era una manera de mecanisme de dominació per part d'envelles en tanques dones occidentals. Si adquireix una mica de coneixement del que ha estat el feminisme i la seva constant lluita amb costos personals enormes, no podem atribuir a les dones que veuen amenaçats als seus drets, com una autodefensa d'uns drets que han costat... Perdó. No podem atribuir a les dones que veuen amenaçats als seus drets per la reinstauració de segons quines pràctiques, com una actitud racista, com de vegades s'ha dit, sinó com una autodefensa d'uns drets que de fet han costat molt de aconseguir. Quan alguna feminista d'una certa edat ens diu que ens ha costat molt arribar fins aquí, en realitat ens està parlant dels fantasmes d'un passat no gaire llunyà que revifen quan veuen dones a un mocador o que gairebé no surten de casa. Durant anys no ho entés. No entés que no tenia tant a veure amb un rebutx, cap a nosaltres com cap al mascrisme contra el que elles mateixes havien hagut de lluitar. És clar que hi ha una construcció esteriotipada en què el moro és el masclista de debò i aquí la situació de la dona és infinita en millor. Durant anys vaig assumir la visió utòpica d'una societat aquesta on no hi havia maltractament, perquè el maltractament era pròpi d'altres, no hi havia diferències de benestar entre homes i dones perquè això era pròpi d'altres cultures. Era igual que moltes d'aquestes afirmacions fossin dites per persones que veien amb els seus propus ulls, el maltractament i la discriminació de les dones o que fins i tot fossin elles mateixes les que els patien. Fins i tot en aquest context et deien que eren els altres, els masclistes. Potser és un tema generacional. A partir del moment en què es va soler la igualtat de drets a nivell legal es va donar per fet que la resta ja estava solucionat o solucionaria per si sol. Per això l'època en què vam arribar a nosaltres i fins i tot no es parlava de violència domèstica. Estava tan normalitzada que la televisió podien veure dones que deien que el seu marit les pagava lo normal. En tot cas, considero imprescindible fer memòria d'aquest passat immediat del feminisme que coincideix a tot el món amb la tercera onada la que s'encarrega no només de demanar educació i dret a vot, sinó el canvi en les lleis que regulaven tots els aspectes de la vida de qualsevol dona. Per mi aquesta memòria és del tot útil per entendre el meu propi canvi respecte de la tradició familiar de la que vinc. Hi ha una certa tendència ara a fragmentar el feminisme considerant que n'hi ha un degemònic, que és el blanc occidental, i uns altres, específics, segons quina sigui la pròpia ètnia o inclús religió. Em sembla malgastar molt inútilment el recorregut que ha fet el feminisme que s'ha donat en els països dits occidentals. Personalment, he estigat molt més a ser conscient de la meva situació com a dona si no hagués tingut a l'abast autores que em servien de mirall. No veig per què un corrent de pensament transformador com el feminisme que té com a objectiu acabar amb el malestar provocat pel simple fet de pertanya a la meitat de la humanitat hagi de designar-se de manera diferent i hagi de tenir objectius diferents a on sigui el lloc on actua. És cert que en cada territori les necessitats són diferents, però crec que és més intel·ligent aprofitar el bagatge acumulat per aquells països en els quals fa més temps que s'intenta trobar solucions. En tot cas, la Montserrat Roig té l'alicient que en tractar aquestes qüestions deixa davant del tòpic i el cliché, m'hi sembla, que és la de la imigració dels anys 60. És cert que tenim alguns documents molt importants com els altres catalans de Paco Candel, escrit originàriament, com la de Montserrat Roig, com la de Montserrat Roig, com la de la imigració dels anys 60. És cert que tenim alguns documents molt importants com els altres catalans de Paco Candel, escrit originàriament, escrit originàriament en Casellà. En tot cas, la Roig em sembla interessant com introduir la presència en les seves obres de ficció de persones que van arribar a l'època. Per fer-ho no va servir aquell top eternalista tan típic d'un determinat sector de l'esquerra, sinó que en ser un fet important de la seva realitat, l'incorpora amb normalitat a la seva narrativa. Però fer això, incorporar la imigració en la narrativa catalana, no és un fet tan freqüent. Fins i tot a les ficcions televisives, que aquí s'han cultivat sobretot des d'una basant customista, sembla tendir a la invisibilització d'una part del paisatge humà català. No sé qui era ara, aquests dies, que es queixava que a Merlí, per exemple, no hi havia cap mena de... Jo vaig pensar que quan van presentar Merlí, vaig pensar que serà una aula d'un institut, serà la manera que, per fi, a TV3 apareguin nois i noies de diferents orígens, perquè hi són a les aules, no? En canvi, no. En tot cas, la Montserrat Roig d'aquest tema no em fa un retrat ni dílic ni patètic, intenta simplement recollir-lo. El personatge de la portera, per exemple, o la descripció de les condicions de vida d'alguns immigrants a les barraques, són exemples de com aborda la qüestió. Fins i tot hi ha un personatge que em va cridar especialment l'atenció dins de la opera quotidiana, que és un senyor nacionalista que vol catalanitzar la seva dona i ho aconsegueix, però quan es divorcien, llavors, com a revenge, ella recupera totes les esses sonores que hi havia. Em sembla que és una forma... Per cert, hi ha una obra que sí que és imprescindible, quan parlem d'aquesta qüestió, de la imigració dins d'aquest cas, és un assaig més ficcionat que els castellans del Jordi Pontí, que és un llibre que crec que és molt important i, en canvi, no sé, no sembla que el tinguem molt present. El llibre dels castellans del Jordi Pontí, precisament que expliques aquesta trobada amb l'altre, perquè això és un fenomen que és una cosa que ens va passar a tots i que cadascú ho vivia d'una manera diferent. Però per mi el llibre dels castellans també és molt interessant perquè a borda això la presència dels nens que t'origen, però després cap al final del llibre hi ha un capítol dels primers magravins que van arribar en aquest cas a Manlleu. És molt interessant perquè quan tu estàs vivint el procés, és la teva visió, és el teu punt de vista, no veus com t'estan veient des de fora. I a vegades és una mica complicat encertar-la a l'hora de descriure perquè jo recordo un relat d'una escriptora que no diré el nom, no cal, que parlava del seu, el que li cuidava a la fin, que es diu Mohamed, i feia una descripció absolutament paternalista i estereotipada. Llavors, clar, tampoc no ho vols, vull dir, que hi ha una incorporació però no crec que sigui tan difícil, perquè només que ho abordis amb una mica de sensibilitat ja n'hi ha prou. Però en el cas dels castellans, clar, jo el meu pare va arribar aquí a mitjans dels 70s, no, a principis dels 70s, i nosaltres no vam venir a viure aquí fins al 1987. Llavors hi ha tota una part de la història d'iéssim familiar, d'en vell, que no sabem exactament com era aquí, com vivia. O sigui que quan vam arribar, ell estava, el que se'n diu molt integrat, amb la societat, parlava català de Pagès, diuen ara... I, en canvi, quan llegia el text del Jordi Puntí, era com veure el meu pare, no?, perquè els primers immigrants van ser homes sols. De fet, el costum que hi havia era que els homes emigressin sols i les famílies es quedessin allà. Fins que, en un moment donat, les dones mateixes van començar a exigir també d'emigrar, no? Però és molt encertat, com el Jordi Puntí d'escriu aquells primers homes que nosaltres fins i tot teníem un nom específic que anem a dir per aquells homes que viuen sols, que és Zofria, que suposo que és un castellanisme, de patir o no sé, però crec que és un document molt important. Si aquesta representació de la imigració és important, és perquè també ens explica el que som avui. Crec que encara falta molt per narrar sobre aquell fenomen, que hi ha una mena de silenci traumàtic, segons explica el Josep Anton Fernández. Jo, per exemple, he conegut forces lectores que són filles d'aquella imigració i m'expliquen sovint les similituds entre la seva imigració i la nostra. I conten moltes coses que em sembla que encara estan per recollir i per explicar literàriament. Hi ha una memòria pendent de ser recuperada en aquest cas, de manera més important o almenys de manera que tingui més rellevància pública com s'ha fet fins ara. Però anem una mica als meus origens lectors. No va ser el Tisner, ni Caldés, ni la Roig, el primer autor important que vaig descobrir. Va ser, estem a l'auditori, Mercè Rodoreda, la Rodoreda. I d'una manera gairebé casual. En un llibre de text d'aquells de classe, de sisè de primària, hi havia un fragment molt petit de l'home que em va cridar poderosament l'atenció. No és exactament què em va traure d'aquelles quatre línies, però de seguida vaig buscar la novel·la sencera. Suposo que ho deuen tenir totes les obres universals de la literatura, però jo sentia que l'home parlava de mi, del meu context. D'una dona jove molt semblant a les que jo havia conegut. Crec que un dels elements importants, no és només en l'home, sinó en tota l'obra de Rodoreda, és la llengua que fa servir. La manera de plasmar el parlar dels seus personatges, sobretot els personatges femenins. La llengua de Rodoreda d'una manera que no s'explica i resumnaven tant el parlar de les senyores més grans del barri com la de les dones de la meva família. Bueno, no sé si la Rodoreda hi hagués estat d'acord. Amb això, però en la seva forma de narrar, jo hi vaig veure... o hi vaig voler veure un fil conductor. Un paral·lelisme entre la literatura oral que havia deixat enrere i el text escrit que tenia a les mans. Aquell silenci dels relats del principi va ser emplanat per la Rodoreda abans que per cap altre autor. També tenien comú amb la meva mare, la tria curada de detalls que no semblen importants de la vida quotidiana, que anys més tard ja descobriria que tenien un pes simbòlic innegable. Crec que l'altra cosa que em va traure molt de la Rodoreda és la descripció d'uns espais que per alguns autors homes no havia tingut mai molta importància a l'espai domèstic. Ja sé que aquesta autora no es va considerar mai feminista, però això no vol dir que no ho fos escrivint. Situar a l'acció de les ficcions en un àmbit tradicionalment habitat per dones és posar en valor el fet que en aquest entorn també passen coses. A mi això em va resultar molt conciliador, perquè jo venia d'un entorn on la segregació sexual encara era vigent. De fet, una menca encara ho és ara. I donar valor a aquest lloc de dins de casa en el que a les dones ens han obligat a estar em permetia imaginar formes de convertir les dones a la meva família en protagonistes dels relats. És cert que a les dones sempre tenim un cert sentiment enviobel·lent amb l'espai domèstic, perquè ens hi han obligat a ser-hi, però l'hora és el lloc que ens és familiar. A mi, per exemple, a casa em tenien força delimitades les sortides. A partir d'això que diuen que es feia el canvi, m'havia de justificar cada cop que sortia de casa. I, en tot cas, estava molt restringit. De manera que potser vaig passar més temps a casa del que feien les meves homòlegues marroquines i per descomptat que els meus germans nois. Aquest fet em va permetre paliar... aquest fet em va permetre paliar aquest enclaustrament primer llegint i després escrivint. Si escric en part, és perquè no em deixaven sortir prou. I, de pur avorriment, em dedicava a imaginar altres realitats possibles i a jugar amb les paraules per veure com sonaven. El fet és que tant Rodoreda com Roig emplaçm a la domesticitat m'han servit també de mirall de la domesticitat de les dones de la meva família. Ja sé que a l'interior d'una casa de Sant Gervasi, de principis de segle, on pati de xample, no són exactament el mateix que la casa de dol per la que vivíem en la ciutadania i l'electricitat. Però, d'alguna manera, les dones de tots dos espais, un de ficció i l'altre real, separats en el temps i en la distància, em semblava que tenien molt a veure. I, sobretot, en el que tenien molt a veure en el patiment d'aquelles dones, en la seva situació de vulnerabilitat pel simple fet de ser-ho. La incertesa de l'home en entrar la vida adulta davant l'amor i la sexualitat. I, a més a més, a les dones de la meva família, en un moment de crestia, el protagonista és com la Teresa Valldoura per sobreviure o ja no diguem la Natàlia. Fins i tot de manera molt concreta podria estar el blip paralelisme entre els dos mons. Teresa Valldoura, el començament de mirall trencat, s'inventa una maniobra per fer, veure que li han robat una joia que després vendrà per tenir un fill que va tenir fora del matrimoni. I, a més a més, l'amor de crestia és molt present, perquè l'únic ingrés important que podia tenir una dona era de la dot que li pagava l'home en casar-s'hi en forma de joies d'or. I, en molts casos, se les havien de vendre si aquest marit es despistava i deixava de fer-se en càrrec. Per descomptat que un altre autora que retrata magistralment la situació de la dona és la de la Catarina Albert. I, a més a més, s'ha de posar en contacte amb les dones de la primera generació d'immigrants aquí. Unes dones que s'anaven adaptant a una realitat canviant sense tenir gaire recursos per fer-ho, i que se sobreposaven a tot. Dones que aquí també segueixen treballant sense rebre gaire recompenses, que observen un paisatge on elles hi tenen un paper secundari. I aquí hi compta en el que un home fa servir una... hi ha un conte en què un home fa servir una dona per lleurar la terra, la violència, el pes de les normes sobre la sexualitat, tan magistralment plasmada en la infanticida. Tot això, tots aquests traços paral·lels no ho veuen a la simple necessitat de demostrar que no som tan diferents. En el cas de les dones, ho veig també la necessitat de trobar una origen comú, de trencar amb aquell estereotip del que parlava de l'esclisme és cosa d'altres. Quan assumia que això era així, no podia sentir més que malestar, culpa, i una relació com conflictiva amb el meu origen en tanca dona. Aquest malestar segueix present. Només que faci un inventari del que ha estat la vida de les dones, que més m'estimat no puc fer més que sentir que han hagut de viure una injustícia terrible, que han vist les seves capacitats desaprofitades, que han tingut una vida molt per sota de les seves possibilitats, les possibilitats que la seva força de treball, talent, intel·ligència, en molts casos, els haurien pogut aportar. O simplement observar que elles són sempre del cantor del perdre, és un fet que indigna i genera rebutx. Com rebutjar allò que forma part del que ets? Com rebutjar elements importants del teu grup de pertinència? Perquè des del mateix moment que sortim a denunciar aquests greuges, no triguen a sortir les veus dels quins retreuen una traïció identitària. És el que som, ens diuen, i de noves identitats excluents. No som ells, per això les nostres dones no tenen els mateixos drets que les seves. És en aquest punt on som, i a mi les esmentades lectures em serveixen per entendre que el masclisme, en tant que injustícia, no es pot considerar un tret particular de cap cultura, i les cultures que no ho sonen ara també tenen un passat carregat de discriminació cap a la dona. En resum, a mi les lectures, aquestes i moltes altres, em serveixen per mirallar-me, en tant que dona, per adquirir una memòria familiar que no és la meva i per teixir una xarxa ben densa d'efectes que, juntament amb la xarxa d'efectes reals, acaben configurant un lloc al qual pertanya un lloc on arrelar. Gràcies. Està ben adreçada a l'anejat que vulgueu dir. Bé, jo simplement volia agrair-te la selecció del lèxic, perquè ha sortit avui sempre que es parla de pertinència, de comunitats, d'immigració, molt sovint trontollem entre la integració, la similació. Va sortir un vocabulari que és absolutament indecijable, que sentim que no funciona. I tu et mantens en l'arrelament, que m'ha semblat, que és magnífic. I jo, com que soc una boja pels verbs, fixeu-vos, és que tota la resta de verbs que utilitzem són vers transitius. I clar, els transitius, algú t'empanya, alguna cosa t'empanya. Això no és... Les plantes arrelen per les condicions o perquè volen, o les persones arrelen amb llibertat. I m'ha agradat molt. I t'ho volia dir. M'ha semblat una selecció del lèxic que crec que anem d'aprendre. Una lliçó. Gràcies. Jo també tinc molts dubtes, a l'hora de fer servir els termes, perquè hi ha moltes paraules, que a base de desgastar-les, al final, tenen unes connotacions que no les podem assumir. La integració, de fet, de manera... Podria ser una paraula que fessin servir. El que passa és que s'ha utilitzat d'una manera tan incorrecta, i, a més a més, per determinats personatges, que llavors les desgasten les paraules. A mi arrelar és un terme que... Ja sé que no són plantes les persones, i que no tenim res. Però em sembla que... És un terme que m'agrada perquè és de la persona mateixa, perquè això és un dret de la persona. No és tant una cosa que l'altre t'exigeix. No en un moment d'escriure, també soc catalana, que a mi em llegien i em deien, estàs molt confosa, no saps qui ets, no sé què, i dic no, és que jo... O sigui, el fet d'haver escrit el llibre, a mi em va permetre assumir aquesta realitat. Jo no vull viure en un món paral·lel, virtual, recordant sempre allò quan te vaig néixer, o pensant-me sempre que pertanyo allà. Perquè això, a mi, on resta drets com a persona. No és una qüestió de voluntat, o no voluntat, sinó que jo tinc el dret de ser d'aquí, tinc el dret de considerar-me d'aquí. I més ara, vull dir, 30 anys després, amb uns fills nascuts aquí, d'aquí en altre lloc puc ser, no? Però jo dic, o sigui, no està arrelat, no està integrat, tampoc no té per què ser necessàriament conflictiu, però jo trobo que és una pena, o sigui que és una llàstima que vivim en un lloc, no... I després... és una qüestió complexa, també per les nostres mares, que potser no van tenir molt... totes les eines que vam tenir nosaltres per poder fer el procés, elles també diuen que aquí és casa seva. De fet, hi estava en un fenomen que jo crec que és d'estudi, que és la d'aquells primers homes que van venir, que ara, clar, han estat treballant tota la seva vida, es jubilen i volen tornar. I és com bastant lògic, no? Doncs les dones no volen tornar. Perquè tenen el seu marit aquí, ah, i tenen els fills aquí, perquè tenen... Llavors, hi ha com molts graus, no?, de fer aquesta, però... Ja he dit que tornar no és una possibilitat, si no ho és. Com que has parlat de les paraules que perden el sentit i com que la Mercè ha dit el que he tret, m'agradaria conèixer la teva opinió. Jo crec que si no m'hi he fixat malament, les he fet servir. La paraula moro. La paraula moro ens ve del romans, i significa el que significa, però, evidentment, s'ha connotat. S'ha connotat, per exemple, amb una expressió com, o tots moros, o tots cristians, posant dues coses que, en principi, està sumant peres i pomes. Moros no és una religió per oposar-la cristians, o cristians no és un gentilici per referir-se als europeus. Però, com que ha passat amb els negres, Carles Uteca d'Amèrica, parlen en anglès, fa servir la paraula equivalent a negre, i et fusellen, directament. Està passant amb els gitanos. Des que el pujol se li va acudir que era molt gitanos, hi ha una polèmica al voltant de tot això. I al final resulta que, perdent el deixant-nos portar pel desig de no ser políticament incorrectes, evitar segons quines paraules, comprometem tot un cabal d'expressions i de sentits antics. Tu, com veus, creus que és recuperable la paraula moro sense un sentit racista? A veure, és que els termes també connoten una història i una política, i una... La manera com ens relacionem. Jo, la paraula moro, en principi, crec que l'ús que tenia abans de l'arribar als moros, de fet, de fet, el Jordi Puntí fa servir la paraula moro. No tenia aquesta connotació pejorativa fins que es va començar a fer servir moro de merda. És molt difícil que no sigui pejorativa. Però això nosaltres no ho sabíem quan ens van començar a dir moros. De fet, vam trigar molt temps a definir-nos, inclús, a dir... Perquè ens deien, sou moros, normalment era un terme que es feia servir de manera negativa, per tant, no volíem que ens diguéssim moros. Després ens deien, àrabs, i nosaltres sabíem que no érem àrabs, era pràcticament l'únic que sabíem. I musulmans, és la paraula que ara jo crec que ha passat a imposar-se, i tampoc no em sembla un terme ajustat, perquè refereix només a la qüestió religiosa, i musulmà és la regió, però també és tot un posic cultural a tenir en compte. Jo ara estic fent com un procés d'intentar entendre un passat més llunyà, i per exemple, com es feia servir la paraula moro, quan hi havia el protecturat espanyol, no era... Podia haver actituds molt racistes, però era com es designava la persona que hi havia allà. Llavors, clar, revertir tota aquesta... cosa negativa, suposo que és complicat, però a mi no... No sé, crec que ben entesa no hauria d'emolestar la paraula moro. Hi ha una cosa molt curiosa, i és que, al cap de poc de ser nosaltres aquí, moltes senyores d'una certa edat ens deien els moros de Franco, no? Ens parlàvem dels moros de Franco, i jo pensava, però què tenen a veure amb nosaltres, aquesta gent? No sé, ho veia com una cosa molt llunyana. Ara ja dic, estic fent aquest treball de recerca d'intentar entendre la història del rif, i resulta que els moros de Franco que venien aquí de la zona entre som nosaltres, inclús del mateix poble, vull dir que sí que tenien alguna cosa a veure, no? Però, bueno, de fet, jo ara llegint una biografia de l'Abdel Crim, on hi havia... hi ha un... està detallat molt minuciosament totes les tribus, com a... de cop i volta vaig trobar el meu segon cognam allà, no? I va ser com una mica curiós. De vegades no és bo indagant el passat. Bueno, és que la història del rif és una història per explicar, perquè la consciència colonial aquí, per exemple, és nula, o sigui, no hi ha aquesta consciència d'haver fet un mal terrible a la zona, i, bueno, la conquesta és més important. Molt bé, hi ha alguna pregunta concretament... Sí, ja faré una aportació, potser, una punt i una exclusiva, em sembla. Escoltant-te, m'he adonat, jo ho sabia, però m'he adonat que en el meu procés d'identitat pròpia i d'arrellament pròpi i de personalitat, la meva lectura a l'adolescència va ser fonamental, i si no l'hagués tinguda, potser no hagués arrelat, com vaig acabar arrelant. La punt molt breu, si algú interessa, van del Matthew Tree Alcat, els centratrataritisonàrius, allà Gràcia, els dilluns, els dimarals, els dimecres, a l'ACET, trencant-te, és obert, gratuïti, vulgui, i pot anar a xerrar. I l'exclusiva és, abans que parlaven la Carme Junyendo, la llengua marcada i la subordinada que canviem, es cura, es pot curar. Com va responsable a voluntar la prelògica de Barcelona, aquí les s'han de vegades encara ara col·labores, molts voluntàries ens diuen que gràcies al programa aprenen el canvi de llengua amb el seu aprenent, perquè tenen licència i saben que no cal fer-ho, més enllà, aprenen a fer-ho més enllà a la vida, a la parella lingüística primer i després al món general. I també és gratis, eh? El meu fill, quan vam arribar aquí, quan vam arribar a viure a Barcelona, anàvem un dia en metro i una senyora li va dir... Ai, que bé, que parles català. I després em diu, perquè soc de Vic, no? Em diu això. No hi ha la Dolors. Dolors Solà. Jo només volia felicitar a Russ, a tots plegats, i dir-vos que la nostra literatura i que la nostra cultura no seria la que és, sense les aportacions d'escriptors i escriptores com tu i com el Màtiu i com d'altres, que això és un enriquiment cultural que no té preu, realment. I també voldria dir-li a la Teresa Cabré que el Fabra estaria immensament feliç avui de veure com escriptors providents d'altres llocs, doncs escrivint en aquest català tan ric. I també negat que el Caldez i la Rodoreda i aquests escriptors que tu t'han donat aquesta possibilitat de riquesa lingüística que també serien immensament feliços. Gràcies. Posar-se... Eh? Sí, millor, no? Sí, que hi acabem. Més que res, per no... Estic cansada. Doncs, sí, ens sembla com que hem tingut l'oportunitat d'anar debatent en cada un dels ponents que han anat parlant. Si voleu després fer alguna pregunta conjunta es pot fer. A mi em costa molt... Jo tinc... Crec, eh? No vull dir que sense... Com a molt realista, sense pretensions, però tinc una certa capacitat de síntesi, però m'ha costat molt moltíssim intentar arribar a tinguis gargots que no us ho podeu imaginar, perquè des del començament que poso idees comunes, i després han estat tan riques les aportacions de tots tres que m'ha costat molt arribar a... no a unes idees, sinó... Em sembla que serà una cosa molt parcial, perquè són poques idees. Aleshores sí que us agrairia que destaqueixiu aquelles que, possiblement, jo no he estat capaç malgrat tots els punts que he après de traspassar el meu paper. Una de les idees que crec que ha quedat molt clara a través de les vostres aportacions és el fet que hi ha una voluntat individual que el sentiment de pertinència és un sentiment individual. És a dir, tu prens una decisió sobre si vols pertanya, no vols pertanya, si incorpores la selecció lingüística també, si incorpores una nova llengua i com la incorporació de la llengua de la societat d'acollida realment et facilita aquest sentiment de pertinència que és purament voluntari. Una altra de les qüestions que penso que ha estat comuna de tots tres és el fet que per arrelar-se, agafar la paraula de la Nejat, per arrelar-se cal tenir anar amb els ulls oberts. Es necessita conèixer, es necessita observar, es necessita veure com les regles i els comportaments que funcionen a la societat d'acollida realment per poder-se arrelar. Hi ha sigui aquest coneixe directament a través d'una immersió cultural natural o hi ha sigui a través de la literatura, com ens ha explicat, ens ha explicat la Nejat, com cada un dels llibres li suposava una finestra oberta a la intimitat catalana, que és una imatge que m'ha agradat molt a la intimitat catalana en aquest sentit. La tercera idea que penso que també és important és clar, en aquest arrelament hi ha una voluntat que depèn que és pròpia de la persona que arriba, però després hi ha unes condicions per part de les persones que reben, de les persones que acullen. I que, en tot cas, les distorsions que es poden provocar en molts casos amb independència del canvi de llengua, que la Carme va sobre allà i tornat a sobre allà avui, que és propi de les comunitats que pensen que la seva llengua és dominada, del sentiment de llengua dominada, que fa que canviem de llengua a una llengua no marcada, que en el fons és una llengua dominant. A part d'això, moltes d'aquestes distorsions que es produeixen són determinades per la falta de coneixement de l'alteritat de l'altra, la falta de coneixement, l'ignorància de vegades inconscient d'altres vegades provocada, i aleshores ja és un element ideològic, però si no és un element ideològic en una gran part dels casos en què vosaltres heu explicat, ja heu interpretat d'una manera molt bundedosa. Jo trobo, eh?, és a dir, és un altre dels elements que, en el cas del Matiu, no ha sortit tant això. Suposo, per què, bé de la societat aglosexona, però en el cas tant del Gagandip com de l'Anejat, té interpretacions molt bundedoses de l'acolliment, per dir-ho d'alguna manera. Bundedoses, eh? I jo no ho sé, i em costa més objectivar-ho, i em costa més d'entendre aquesta bundat. Em pensava que, dintre vostre, podríeu conservar o hauríeu de conservar o es podria conservar algun sentiment, una mica de revolta, de dir, i per què costa tant, i per què se m'exclou en un moment determinat, per què se'm considera diferent, etcètera, etcètera, i heig de confessar que he notat aquest caràcter de bundat en les vostres actituds. I, sobretot, el fet que haigiu atribuït moltes vegades, moltes vegades aquesta distorsió en el que seria pròpiament inconsciència, i no pas una voluntat de fer-hi l'altra. Una altra idea destacable que ha plenat per damunt de les vostres aportacions, de vegades s'ha fet explícida i altres vegades no tant, és l'arrelament com una oportunitat. L'arrelament com l'oportunitat. És a dir, com l'oportunitat de reneixa. Em sembla que aquesta és una paraula que ha sortit del discurs delenejat, que també ha estat present a els voltres, és tenir una altra vida, enriquir-se perquè no només conserves el que és la realitat dels teus origens, sinó aquesta nova realitat, que tu aculls i que, a més a més, fas pròpia. És un terreny, doncs, d'oportunitat. També ha sortit l'atenció que pot produir, dictació no en sentint necessàriament negatiu, que pot produir entre la conservació de la teva identitat d'origen i l'adopció d'una identitat que s'acumula a la identitat d'origen, per dir-ho d'alguna manera. En alguns casos, vista més com una continuïtat que no pas com un forçament. Per exemple, en el darrer cas de l'enejat, predomina més la seva voluntat d'arrelament que no pas la conservació de l'origen. Però, en canvi, va estudiant l'origen. Per tant, vol dir que és un element que és present inconscientment o conscientment, o és una necessitat que tens present en la teva vida, perquè és que, si no, et plantejaries uns temes que no tinguin res a veure amb tot això. I, per tant, hi és. Bé, han sortit moltes més notions al llarg de les tres xerrades. Jo, poc temps que he tingut ara, abans que no pujéssim a la taula, l'he pogut recollir en aquestes idees que ara acabo de dir. Però que us agrairia, en tot cas, que hi féssiu primer un comentari, si voleu destacar alguna idea més en relació a tot això, i el públic, si vol fer qualsevol incorporació, en el fons redactaria, amb després, la síntesi d'aquesta jornada. Li passo la paraula al Matiu. Potser primer... Bé, jo només volia apuntualitzar un parell de coses de les que has dit. Primer, aquestes interpretacions bondadoses. Clar, les jornades diuen el certiment de pertinència i la llengua. Llavors, jo crec que això ja, diguéssim, que determinar un perfil d'algú que ha pogut viure aquest sentiment de pertinència. I cadascun de nosaltres, que és una mica l'experiència particular. I crec que una altra cosa que ha sortit en les tres ponències és la insistència en el fet que és un procés absolutament individual. De manera que, depenent molt de quines són les condicions en les que arribes i del que et trobes, el teu itinerari pot ser completament diferent, però inclús en un mateix entorn pot ser que no tinguis absolutament res a veure. És la meva, diguéssim, el meu itinerari, perquè realment aquest element de la literatura i de la llengua, el que em vaig poder ferrar, va ser un element que a mi em va ajudar. Vull dir, que hi ha moments que et desarraran, hi ha moments que et diuen coses que de cop i volta sents una certa estranyesa que tornes a estar fora del lloc que has assumit que és teu. Doncs jo, quan em diuen aquestes coses que em fareixen, torno a la lectura, torno als meus autors, torno a tot aquest lloc que no és el real, que hi puc pertanyes sense, també torno a la meva família, evidentment, i als meus amics, però vull dir que és com un antidot. És un antidot a l'hora de... Doncs quan et diuen, perquè... Això no n'hem parlat, però de vegades et diuen coses que no són precisament per integrar-te o per arrelar, i llavors et tornen a posar sempre en la casella de sortida. I el meu remei és aquest, és tornar a les persones que conec i que en coneixen i que són importants per mi i tornar a la lectura. Llavors ja me'n recordo de qui sóc, amb això. I però jo sé que hi ha itineraris que no han tingut tanta sort com nosaltres. Hi ha itineraris de persones que han anat a una escola que potser no els han tractat com nosaltres ens van tractar, que la nostra escola era una escola de barri, on les mestres coneixien les famílies, on hi havia un tracte normalitzat. Jo he vist, quan feia de Mediadora Cultural, alumnes que no havien trobat aquesta sort, i realment canvia completament. Jo, aquests alumnes, no m'estranya que el dia de demà no se sentin absolutament gens formant part, perquè realment no els han donat l'oportunitat de poder formar part. Vull dir, aquesta realitat també existeix. I hi ha un altre tema que jo no he volgut... Tampoc parlar aquí, perquè me'n ve d'agost, parlar d'això, dels autors, i no... realment no hi ha tants espais per fer-ho, que és tota la qüestió socioeconòmica. La qüestió socioeconòmica és molt important. Si tu vas a un lloc, per molts lliures que llegeixis, si no tens feina, no pots menjar, evidentment l'arrelament queda bastant tocat. I la prova d'això és que, en els últims anys, hi ha hagut un fenomen, com de regressió, molt important, a dintre de totes les famílies vingudes del Marroc, moltes han hagut de marxar fora d'aquí, quan eren les famílies que portaven més temps, perquè, simplement, en molts casos, com que eren els últims d'arribar, es van dir que havien de ser els primers de marxar. I aquest és un fenomen que jo crec que està sent una ferida molt important dintre d'aquesta percepció de la societat catalana, com a terra de collir, etcètera. I després l'altra cosa, i acabo, és aquesta presència del region, evidentment, un és el que és. I, a més a més, la primera infantesa és un fet... en uns anys importantíssims de la vida de qualsevol. Jo, en el meu dia a dia, aquesta presència... diguéssim, d'aquest territori no hi és gaire. En canvi, com aconsegueixo jo apeliar... Filologia ara no em va servir de gaire, perquè era un univers completament diferent de la masique, llavors em va anar bé per conèixer la geopolítica, però no per conèixer millors a masiques. En canvi, a l'hora d'escriure, que és una qüestió que també podíem parlar de quins temes tries a l'hora d'escriure, jo podria escriure sobre qualsevol altra cosa, de fet, moltes vegades em pregunten i quan començaràs a parlar de coses normals, no? I no de... I, per exemple, et diuen que totes les teves protagonistes són dones marroquines. Les protagonistes de la rodoreta també eren dones catalanes, la majoria, no? I no per això. Però què passa, que jo, a l'hora d'escriure, és un terreny en què puc recuperar aquell univers, que, de fet, és un univers ficcionat, perquè, evidentment, no. I puc tornar a recuperar tant això a l'univers de les dones, el paisatge, la llengua, el menjar, totes moltes coses que no el dia a dia potser no tenen tant de lloc. Bé, jo, com he explicat abans, per mi, jo quan vaig arribar aquí una cosa que tenia molt clar que no renunciaria a la meva identitat. Això tenia molt clar perquè ho portava dins, perquè ho sentia, d'acord? Anien, sí que, segons les situacions, ja van treure el trovant, en cas d'Anglaterra, no, perquè allà tots ens coneixen a Canadà, però aquí molts sí que s'ho han fet, però jo tenia molt clar que passi el que passi, però feixo tornar, però no en treuré, no? Però el tema de català, no? El títol és... M'encanta, perquè és el sentiment de pertinència i la llengua, perquè... Bé, quan vaig viure a Suïssa... Bueno, parlava... Bueno, vaig prendre alemany, que ara no recordo gaire, però bé, una mica entenc. Bé, d'esperança anglès, altres llengües, i aquí, castellà, però després, que la societat, no? Els catalans i la meva professora, que van començant, no? Demostrar importància de la llengua catalana, i jo cosa que no havia ni imaginat, ni primer dia, ni podia ni imaginar, ni entenia, ni sabia, no? I després de, com, 6 mesos, com acaba sent una llengua que t'encanta, arribava a casa, doncs cada dia apuntava paraules noves i noves, i acabo somiant amb català, saps? Cosa que per mi és molt fort. Mai havia somiat fora del Benjavi, sempre amb Benjavi, no? I ara, els últims anys, somiu, com més de mitjans meus somnis, amb català, no? I això, per mi és molt fort i molt maco, no? I en pas, per exemple, cap altre llengua havia somiat, ni en Hindi, ni en anglès, ni en francès, res. I bé, això, però, com diuen, no? Sempre dins del positiu sempre n'hi ha negatiu, però quedo sempre amb el positiu, no? Però, per sort, amb el meu entorn, molt cada dia per la feina i gràcies a català, que he pogut fer molts amics, molt bones amistats, per mi relacions no són només del sang de familiars, sinó són del nostre estima, de nostre ànima. Doncs això, per mi, ha sigut gran o no ser aquí a Catalunya, i tenir aquestes amistats amb la gent, no? I, com diuen, sempre hauríem de valorar el mig got ple, no, el buit, però jo diria que jo tinc com 90% ple, que el pas de buit, si alguna cosa passa, que t'ho intento simular, que no ho conec, no ho he vist. I quedo amb el positiu, quedo amb tanta gent catalana que m'estima com valoren i com em sento dins de la societat catalana, amb la meva importància, i parlant només amb català, no? Doncs només quedo amb això, i això em dona un somriure, i m'he un pla de felicitat, interiorment, i amb això em tiro endavant. Em sent breu. Una pregunta que no sé si això passa a la Najat i a algú que en dic tan sovint, que potser això és una cosa que només diuen els catalans fanotips europeus, però molta gent pregunta, però tu què ets? Soc anglès o català. Soc anglès, és obvi que soc anglès. M'has de mirar la cara i tal. Soc anglès. Estic d'acord amb tu i dic que no mantinc la connexió amb la cultura, llegeixo tant en anglès com en català i tant en tant en algun altre idioma castellà i holandès. Però, bàsicament, els meus dos idiomes són l'anglès i el català. Però Anglaterra no és casa meva des de fa temps. Això és casa meva i és l'única casa que puc dir que és meva. Per tant, i com que el lligam més fort que tinc en aquest país, que no sigui més evidentment dels amics, les amistats, etcètera, els propis fills nascuts aquí, a part de tot això, el lligam humà ja l'idioma. En aquest cas l'idioma català, que per mi ha estat imprescindible. Em costaria dir exactament per què? Perquè em pregunto de vegades si hagués après el castellà 6 anys abans del català, en comptes de prendre el català 6 anys abans del castellà, si ens sentiríem el mateix sentiment de pertinència. Realment no ho sé, és una pregunta oberta que de vegades faig a mi mateix. Però el cert és que l'aprenentatge íntim del català ha ajudat molt a fer-me sentir, a donar-me aquest sentiment de pertinència. Per això que quan hi ha tax contra el català, tax contra Catalunya, com es vulgui dir, a mi m'agrada molt la paraula país, perquè té una certa ambiguitat, però també és molt precis. I quan sento aquests attacks, és com si estan atacant l'únic lloc on puc dir que és casa meva. Moltes gràcies. Ara us donem la paraula a vosaltres. Hi ha algú que vulgui prendre la paraula per contribuir en aquesta síntesi. I després m'agradaria... Ah, anava a dir. M'agradaria que la Carme Junyeni prengués la paraula, i ara et veig amb el micròfon a la mà. Hem parlat de tot el que va sortir ahir, i jo, perdona'm, si em permets un momentet, trobo que una de les coses que, veig que a mi em va agradar especialment, ja coneixia la teva opinió, però sobretot és la defensa que tu fas que utilitzar la llengua pròpia no és un signe ni de localisme, ni de no voler que els altres no entenguin, etcètera. D'alguna manera, vas pronunciar... Vas suggerir als pros i als contres del que volia adoptar una llengua, perquè és una llengua dominant, i que d'una manera falasa es diu que podràs comunicar millor i que seràs molt més conegut arreu, com és el global incrige del qual avui ha parlat el màthiu. I m'agradaria que tu intervenguessis també en aquest sentit. Vas parlar de marcat saturat. Sí. Abans que res, deixeu-me dir que jo estic molt contenta de ser aquí avui, fins i tot amb tot el que deu passar fora, i que felicito de tot cor la Teresa i el seu equip pels ponents d'avui, perquè, a part com que vaig recomanar aquesta activitat dels meus alumnes i han vingut una colla, crec que també poden estar contents de la recomanació i jo de no haver-los entavenat. De fet, contestant el que tu deies Teresa, jo ara no podia deixar de pensar si un debat així s'hauria plantejat mai en qualsevol lloc on la llengua fos aquesta, una llengua dominant, una llengua no marcada, una llengua que no té problemes, perquè en realitat jo sí que he viscut en uns quants països, i la llengua, encara que la parlés, ni on plantejava ser d'allà, ni els altres, es plantejaven que jo ho pogués ser. És quan hi ha llengües d'aquestes que proporcionen identitat que aquesta pertinència, aquest rellament, es fa possible a través de la llengua, perquè no es pugui fer d'altres, però vull dir que si nosaltres... Vaja, i això hi ha moltes experiències. Si jo vaig a Anglaterra, per més bé que parli anglès, no seré mai anglèsa. Doncs això aquí, crec que en bona part, funciona de manera inversa. Després, hi ha hagut algunes intervencions dels meus alumnes, que algun era de primer, vull dir que ja parlarem a l'Aula. No, perquè bé, ja ho saben. O sigui, la lingüista implica moltes coses, també. Però bé, al marge d'això, pel que fa a les intervencions de cadascú, insisteixo que estic molt, molt, molt contenta, molt. M'ha agradat molt. No coneixia el Agendip. No he llegit el teu llibre, el llegiré, però podria ser un altre membre d'honor del gel, en aquest sentit, que no renuncia l'origen, i en canvi funciona com qualsevol ciutadà del grup. Vull dir que en aquest sentit no hi hauria diferència. Per tant, llegiré el llibre. Tant del màcio com de l'Anejat, jo crec que he llegit l'obra completa. I, quan parlava el màcio, pensava... Ara ho dic en públic, pensava que t'ho diríem privat, però ja saps que m'agrada tot el que fas, ho saps, però avui és el dia que m'ha agradat més. I quan has dit allò que no improvisaries, sinó que penso que has fet molt bé de rumiar el que diries, a mi em costa força emocionar-me amb qüestions intel·lectuals, i d'altres també, però avui ja diria que m'has emocionat molt. Bé, o sigui, veure que pots agafar una altra llengua i fer-la la llengua de la teva vida, i aquesta llengua et retorna a la teva llengua original, com jo també he comprovat, o sigui, que és una mena de miracle, i, aleshores, veure aquest procés de maduració, el que implica també el contacte amb altres cultures, amb la diversitat en general, i que ets capaç d'incorporar-ho a la teva vida, perquè això és un ensenyament que pots transmetre, i, en aquest sentit, també agraeixo molt la teva obra, en general, que ho mostra. I pel que fa l'Anejat, avui crec que no t'havia sentit mai parlar, potser a la televisió o amb tertúlios o així, però no, i també t'agraeixo que no hagis improvisat i hagis fet una xerrada pensada. Perquè avui he entès per què m'agrada tant. Sí, la veritat és que hi ha hagut un moment amb el Tisner que jo he pensat, jo no comparteixo aquesta passió, potser perquè ell va ser massa honest, però jo no sé si recordes, per exemple, quan ell parla dels moros de Franco, deu ser per això, però no sé, a mi un record que em va quedar molt gravat de les seves memòries, és quan ell va executar uns nanos que s'havien escapat, eren nanos. Ho dic perquè jo tenia un oncle de la Lleva del Vívaró que va viure una experiència traumàtica molt semblant, i això a mi em va costar molt per donar-li el Tisner. Vull dir, dos nanos que s'havien escapat, els troben i els executen. I ell intenta justificar perquè els van executar, perquè la guerra ja s'havia acabat, i ara les acaballes, eren dos nanos que, com a molt, tenien 20 anys. I me'n costa... Crec que no li perdono que intentés justificar això. Tret d'això, la reivindicació de la Montserrat Roig m'ha encantat, perquè jo, en el seu moment, confesso, no que no l'entengués, sinó que pensava que s'equivocava. I en canvi, ara, moltes vegades, quan he tornat a llegir, o quan recordo coses que deia, penso que era tan clar i evident, i que ens fa molta falta ara. Després he parlat de la rodoretta, de tots els que has parlat. Vull dir que ja entenc els referents, però a mi m'agrada molt que parlis de dones marroquines o de dones catalanes, que més igual. Però, clar, jo podia pensar, perquè jo sí que he llegit molta literatura, si li vols dir, de la Diaspora. Vull dir, molts escriptors, transplantats, i no sé si hi ha relats en altres llocs, i potser tu series en aquesta categoria. Crec que inconscientment no, perquè jo tinc una prestatgeria per tota aquesta literatura de la Diaspora, i els teus llibres els tinc entre els escriptors catalans. Vull dir que no el meu cap és veritat. Però... És això, o sigui, he entès que compartim els referents. És això, he entès per què m'agrades, perquè tots els teus llibres m'han agradat, des del principi, amb tota la candidesa, i cap al final, amb la maduresa que ja es comença a veure. Però... Vull dir, això sí que és una història d'èxit si la volen dir així, en aquest sentit. Vull dir que et pots transplantar, arrelar, no renunciar al passat i crear també una gran obra. En fi, m'agradaria parlar dels castellans per no oferir perquè és que aquí m'allargaria, però jo tinc una experiència molt diferent. Jo vaig néixer l'any 55. Vull dir que encara recordo el meu poble tot ser envellat, vull dir, i quan van començar a venir gent. I justament, ara fa molt pocs dies, he pensat que vull escriure un llibre sobre aquesta experiència, perquè per mi va ser molt diferent de la que explica el Jordi Puntí. Perquè jo aquesta diferència no la vaig percebre mai. I per això a mi em va costar molt de pair el fenomen sumater, per exemple. Vull dir, és una cosa que per mi no era cap realitat, i ara què m'estan explicant. Així, com a negre, no t'ho puc explicar, perquè la vaig explicar a Twitter, però una de les primeres famílies que van venir amb Esquefa, la nena tenia un any més que jo, però érem amigues, i no sé per quin motiu, no ho s'ha pigut mai, la meva tient va fer el vestit de comuní a totes dues i vam fer la comunió junta. Ell era rosa amb unes trenes i jo del color que soc amb el cabell curt. El cas és que jo mai havia pensat en aquesta història, vull dir que era un fet, però això. I ell es va morir ara fa uns deu anys, i quan vaig anar a l'alternatori, havia el seu marit, i jo en vell no el coneixia, i li vaig preguntar si sabia que havien fet la comunió junta, i em va dir, sí, m'han explicat moltes vegades aquesta història. I aleshores me'n vaig a donar que això per ell havia estat una història important, per mi també en el sentit que la comunió és, però vull dir que jo no m'havia preguntat mai, ara sí que m'ho pregunto. Per això vaig començar a sentir aquesta necessitat d'escriure aquest llibre, que en el meu cas serà més antropològic, sobre les persones que van arribar al meu poble als anys 60, que jo ja no recordo si van arribar o si ja hi eren, perquè potser sí que és cert que cal explicar més aquest fenomen i des de perspectives diferents. Moltíssimes gràcies, de veritat, que estic molt contenta, i que he après molt de tots vosaltres. La vols fer ara? Ja he dit alguna cosa abans, que suposo que ho tinc tot perdut. En qualsevol cas, em tiraré a la piscina. No, són tres preguntes pels tres. Seria bàsicament... Quina és la vostra llengua materna, si encara la parleu? Entenc que no és el català, en principi, si és que entés bé la vostra llengua materna no és el català. Aleshores, si encara la parleu, amb qui la parleu, i si la parleu us fa sentir malament, incòmodes, culpables... Aquestes serien les tres preguntes. Entenc que són preguntes potser una mica íntimes, no? Aleshores, si no, o no? En qualsevol cas, sí. L'idioma matern i patern és l'anglès. Les mantingut, després de viure 33 anys aquí, visites constants a Londres per veure quan vivia la meva mare, fins al 2011, veure els meus amics, etcètera, algun cosí. Després de la meva mare al 2011, tenia moltes menys raons per anar a Anglaterra, de manera que el manting a través de televisió, DVDs, sobretot llegint, etcètera, i parlant amb els amics i escrivint als amics. I pel que fa a l'ústil anglès aquí, parlo a casa sempre amb els meus fills des de zero, diguem, pelo en anglès amb els meus fills a casa i català amb els meus fills al carrer. Cosa que ara, perquè la meva filla ara està començant a parlar-me sempre en anglès, i dic, no, no, al carrer, no, perquè no ens surt el carrer, i a més a més ens prendran peturistes cada vegada que entrem en una botiga i es començaran a parlar-nos automàticament en castellà. O sigui, mantenim les coses tal com estàvem. I amb el resultat que els fills fan començar a parlar bé l'anglès cap a ja els 10 anys, és un procés llarg, això, i a l'olandès el parlo durant les dues setmanes de cada any que parlo, que vaig a Holanda. I, de fet, em va costar aprendre aquella decisió, perquè sabia, com la Carme sabia quan va a Londres, sabia que a Holanda mai no seria casa meva. Realment va la pena aprendre tot un idioma per passar-hi 15 dies cada any, però vaig anar descobrint amb els anys que sí, diguem, perquè durant aquelles dues setmanes sóc un mes de la família, un mes entre el cercle d'amics a ja, la majoria no senten la necessitat de parlar en holandès a mi, això també funciona. I al castellà, bàsicament, el parlo a Catalunya amb persones que percebo que no entenen el català, perquè el coneixement passiu del català és molt alt. I gairebé tots, menys un taxista tarragona, l'any 2006, no he tingut... Ah, sí, i dos policies nacionals als anys 80, no he tingut amb els castellanopalans, o els que palen castellà per defecte, és a dir, catalans castellanopalans monolingues, per dir-ho així, mai no he tingut cap mena de problema a l'hora d'utilitzar el català. Si veig que no entenen, passo al castellà. I, evidentment, quan veig zones castellanopalans monolingues, diguem, palo castellà, menys o menys, és això. Bé. La meva llengua materna és el penjavi, el penjab, com he explicat abans, una regió de la Índia. Doncs nosaltres, el VI, tenim la nostra llengua pròpia, la nostra cultura pròpia. Per això he dit abans que som els catalans d'Índia, perquè entenguin que tenim moltes coses en comú. Bé, doncs, jo penjavi parlo amb els altres amics VI, que tenim el centre de culte. Doncs tots els diumenges nosaltres meditem allà, després dinem tots junts. I, bé, per això a casa meva venen moltes persones, són molts amics, amigues, doncs són xics, i també catalans. Bé, depèn d'aquí vingui amb els xics per l'ú que sempre penjavi. Bé, la meva família viu penjab. Doncs amb ells per telèfons sempre parlo penjavi. I, bé, del sentit, el tema del català que comentava abans per mi, no és la meva gent guamaterna, però si algú faci una analítica, el meu cor sortirien dos iguals, saps? I per què això que he comentat? El final català va agoniant, no? Els que he comentat dels somnis, per mi, això és molt important i una cosa molt emocional, no? I això és gràcies als catalans, perquè, bé, de millorar o d'altres gències que parlo, no he tingut mai ganes. Ser una mica defensat amb anglès i amb pròxima, ja està. No necessito per res. I català, bé, per la meva feina, o el que faig, ja parlo una mica. No necessito prendre més, però cada cop, com a exemple, quan arribo a comentaris de la gent, doncs aquests ànims... Ai, gràcies per parlar català, parles molt bé, no? Doncs cada cop tinc més ganes quan arribo a casa, quan quedo amb els meus amics, doncs sempre els hi demano... Si veig alguna paraula, dic malament, o sempre que corregim, no? I sempre m'agrada prendre més, i si és català, com no acaba mai, no? Cap llengua sempre es pot millorar, sempre es pot prendre més i més, no? Però en cas de català, sempre tinc més ganes de prendre més i millorar més, no? I bé, per altra part, també alguns amics catalans, quan ells no diuen coses, per exemple, diuen... Bueno, pues vale, dic no. Ni bueno, ni vale, ni pues. Bé, doncs, i d'acord. Em diuen, mare meva. Ara comences a ser-hi a nosaltres, no? Però bé, bé, jo, em diuen, doncs, tinc una amiga Gemma, no? Que són de Reus. Em diu, un i català que conec, que no diu bueno, ets tu. Doncs bé, no he après perquè sempre el que m'han ensenyat, no? És bé, doncs, i d'acord, no? I doncs he tingut present, sempre quan parlo, intento i fa servir així. Bé, molt content i molt agraït. Això, si no sé si m'he explicat el que volia, era això. Doncs per mi, per exemple, a Panjavi és la meva llengua materna i mai l'estimo molt. Perquè quan comparo amb català, tenen moltes coses en comú, no? El que va passar aquí amb la llengua catalana va passar al mateix a Índia i encara està passant. Però això defensa les dues iguals, no? Si algú, quan aquí em parla, per exemple, com un de Forra, i jo defensa com un català, no? I això em surt en una manera natural. I altres es queden com una mica pràs, però tu... Sí, qui fa això? Però em surt així, no? I si algú taca o fa i em dol. Bé, moltíssima gràcies, molt content i molt agraït ser aquí amb tots vosaltres i ha après moltes coses i molt agraït, gràcies. Bé, jo volia començar comentant amb la Carme que el Tisner no és que sigui un dels meus referents literaris, sinó que és el record d'aquella lectura, perquè, de fet, hauria pogut rellegir-me les memòries ara per preparar-me la ponència d'avui i vaig decidir no fer-ho perquè tenia la sensació que hi havia alguna cosa que no m'acabava de... i no ho faré. I és ben bé com aquests avis que de vegades no vols saber segons quines coses de la seva vida. No vull dir que en aquest cas fa aquestes funcions. I després respectar la llengua i la meva llengua... Diguéssim, la llengua que vaig aprendre primera va ser la llengua masiga a la seva varia enrifènia, del nord del Marroc. I és una llengua que ara mateix parlo, bàsicament, amb la meva mare i amb alguns familiars quan els veig de tant en tant. No és una llengua que tingui d'uscotidia. No sents que el que em diu un sentiment és... Bueno, el sentiment és d'anar sumint que, de fet, hi ha un procés que vulguis o no acaba sent d'una mica de pèrdua, perquè, a veure, jo hagués pogut fer més esforços. De fet, ho vaig intentar amb el meu fill, amb el primer. Vaig intentar parlar-li en ambesí quan va néixer. I és absolutament impossible, perquè tenia la sensació que m'estava forçant a fer una cosa que no era natural, perquè una cosa és que vinguis amb una llengua de gran i l'altra és que vinguis quan ets petit i que prenguis aquesta llengua. Jo entenc que els diguis els nens que no parlin català entre ells o que parlin també penjave entre ells, però, de fet, és un procés absolutament normal, jo crec, que, al final, la llengua que fa servir és la... Clar, pensem una cosa, la llengua d'escolaritzacions és un temps importantíssim dintre de les hores del dia a quantes hores ens passem a l'escola. Llavors, no... És un procés que crec que és inevitable, i és un moment de... realment... d'assumir una certa pèrdua, aquesta idioma. No fa gaire perquè els meus fills no parlen de la màzic, perquè, a més a més, depèn molt del context en què estigui. Si jo m'hagués quedat a Vic, al barri on viu la família de procedència, els meus fills segurament també parlen de la màzic, perquè els meus nebots parlen les dues llengües. Jo vaig decidir marxar d'allà, i aquesta decisió també marca un paisatge lingüístic que tens al voltant. Llavors la conseqüència de això és que els meus fills no coneixen. Fins al punt que no fa gaire la meva filla, que té 5 anys, em va preguntar com era que jo en tenia la llengua de la meva mare. I com és que parles la seva llengua? Clar, és una situació una mica trista també, perquè és de sumir aquesta pèrdua, però... Els processos no són... No depenen només de les decisions que prens moltes vegades, sinó que són conseqüència també de com vas vivint la vida. Llavors... No sento culpa en el sentit de... d'haver fet com cap traïció a aquesta llengua, però sí que... Jo sempre tinc com una fantasia que em persegueix últimament, i és que quan sigui molt bé ella, tindré de cop i volta alguna malaltia, una de menys, algun Alzheimer, i començaré a parlar amb el meu fill, i els meus fills no m'entendran. Una mica la cosa recorrent que tinc ara, i dius clar, és que això pot passar, no? Perquè és tot un posit que ells no hauran conegut, no? Fins a quina edat va ser la teva...? Fins als 8 anys. Bé, perdó. Sí. Volia fer-hi una cosa que la que ha comentat la Nezat, que això deia que jo quan dic que soc el portaveu de la comunitat, doncs és la meva responsabilitat també, com cuidar la comunitat, no? Doncs la nova generació per a mi i per a nosaltres és molt important que vivim aquí, jo tot saben no cal ni dir com estimo cada lá, per mi quina importància té, però dins de la comunitat sempre he volgut, per això a l'estiu, organitzem un casal d'estiu, perquè sí, jo començo a parlar amb els nens 6, jo no tinc fills, però el dia que tingui sempre he decidit, jo m'agradaria parlar amb ells, penjavi, no català, perquè català ho prendran, sí o sí, sigui on sigui, encara que hi prengui dos anys, però ho prendran. Si jo amb ells sí, els 6 que són de comunitat, els nens, si jo amb ells començo a parlar català, doncs el català ja ho saben, ho prendran, però si jo deixo de parlar amb ells, penjavi, no ho prendran cap joc. El dia que vagin a penjar, els avis els hi parlaran i no s'entendran. Doncs per mi dono importància, dins de la comunitat els altres també amb el nostre ajuntament, però no esmeto que el que hauríem de fer aquí sí que ningú parli català, ni castellà, ni anglès, tots a penjavi. Perquè així els nens, bé, ja tenim resultat, per exemple, fa 5 anys que vaig m'organitzar, i era els nens que tenen 7, 8, 12 anys, entre ells i entre nosaltres, parlen penjavi. I quan fora, doncs, per tant, evidentment català o el castellà, és això per mi, és important, perquè si nosaltres no ens encenem la nostra llengua materna i comencem per la llengua de on sí, o català, o castellà, o anglès o francès, doncs ells m'hi prendran i uniaran de nostres arrels. Per això dono importància amb això. Merci. No sé, se'm sent? Sí. Bé, primer de tot jo també volia agrair-vos la jornada tant d'ahir com la d'avui, perquè m'ha semblat molt interessant, m'agrada molt. Volia fer una pregunta, però volia introduir primer per una anècdota, que les vostres són molt més interessants, però jo, al llarg de la meva experiència, he tingut una relació molt intensa amb dos països, que és a Alemanya, on hi vaig viure 4 anys, i Gràcia, on hi he estat també durant 3 anys, en repetides ocasions, llavors he intentat aprendre les dues llengües amb més o menys èxit. Alemany, bé, perquè és la meva llengua de treball, però el grec no tant, em passava una cosa una mica estranya, i crec que m'agradaria una mica resolt, aquí, al llarg de la jornada, amb aquesta paraula, amb el terme del fenotip, l'especte físic entenc, que aquí entrem en terminologia molt delicada, no vull parlar ni de races, ni d'etnis, ni de tot això, però sí amb el fenotip, que és una cosa que jo sempre he pensat que a mi no m'afectava, que jo, tant a Alemanya com a Gràcia, no apreciava que podia ser molt diferent, però que després, quan vivim allà, m'he donat una mica que sí que ho era, i és a Alemanya, jo, quan entrava amb una botiga, si entrava sola, si no sabien el meu nom, que em dic Ruïd, de Cognom, no directament em parlaven amb Alemany, sinó que moltes vegades em parlaven amb anglès, i pensava, però per què? Vull dir, tant se'm nota que no sóc d'autona, bé, vull dir, sempre en primer en anglès i després en Alemany, després ja no hi havia problema. En canvi, a Gràcia no. A Gràcia entrava i directament en grec, com si fos la més greca, i no ho sóc. Llavors pensava, potser sí que jo també tinc un fenotip mediterrani, si és que existeix això, que em descarta entre els dos països. Llavors la meva pregunta, és si creieu que l'especte físico o el fenotip, justament, perquè en Gagandip és potser el més notori en aquest sentit, però la pregunta és per tots tres. Si creieu que l'especte físico o el fenotip d'un individu pot incidir d'alguna manera en com aquesta persona desenvolupa el sentiment de pertinença a un país. Jo penso que és una opció individual sempre, però si creieu que hi té aquest element de l'especte físic, té alguna incidència en com desenvolupeu la manera com ho sentiu acollits en un país. Gràcies. Bé, jo amb dues colòstries. Bé, per mi, nosaltres, com un CIC, jo el que dic, la gent, això que he explicat abans, la gent quan em viu un CIC i és per mi molts fins i tot m'entendes? Pensant que no saps ni... Segur que no saps ni castellà, dic si sí, t'entenc perfectament. I després això que deia, però tema és que els amb el trobant veurà una persona totalment diferent i fins i tot per tant que és una persona religiosa, segurament no és tan sociable o tan integradora com podia ser una altra, per ser diferent que els altres. Però el que jo he viscut aquí, altra països, cada països té seva experiència com he comentat d'Elemanya, de Grècia, de França era una altra història, Vèlgica, Suïssa, Austria, va xivir en diferents països. Però aquí el que jo rebut, quan parlàvem català, ja s'oblidaven tots. Que guai, ja està. Jo crec que depèn de molts factors, depèn també de l'edat en què hagis arribat i del context en què estiguis. Aquest sentiment de realament jo crec també, avui no anem a parlar, perquè estàm centrats en la llengua, però també he donat per molts altres factors. De vegades no pesa tant aquest canvi a castellà, perquè et veuen diferents, sinó altres coses més que afecten més a la teva vida. Si el rebutge aquest, el rebutge d'algú que no coneixes de res i que no té cap poder sobre la teva vida, el pots suportar tranquil·lament. Però en canvi, el rebutge d'algú que està amb una oficina de treball, que rebutge perquè tens un determinat aspecte a l'hora de donar-te feina, o l'hora de llogar-te un pis, o l'hora de qüestions molt fonamentals, són coses que van desarralant i que van fent tot el contrari del que és tot aquest procés del que hem estat parlant. Diguéssim que, depenent de la teva situació, és més o menys suportable. Clar que és veritat que si continuament s'atrecen en castellà, perquè considerem que no parlaràs la llengua, i tu encara no has tingut l'oportunitat de parlar prou farà molt difícil el procés d'adquisició d'aquesta llengua, de la premsa, els cursos de la, però això és el carrer, ningú te parla amb aquesta llengua, és molt difícil. Però jo crec que en general pesa molt més l'altra basant d'aquestes discriminacions que sí que tenen una incidència en el teu vida amb aspectes importants. L'únic amb el meu fenotip europeu, l'únic problema que he tingut sobretot ha estat el centre de Barcelona, on a molts dels bars, llocs i restaurants, la llengua pedafecta que han de fer servir sempre és l'anglès. Primer l'anglès, i després ja ho veurem. I doncs és això, o sigui després d'haver viscut aquí després 33 anys, o sigui més de la meitat de la meva vida, entrar en un lloc i que automàticament en parlin en anglès, em fot. Vull dir, realment, merita per molt l'anglès que parli i per molt que pugui entendre. I sempre contesto en català, sempre. És una cosa que molesta. Però això en comparació amb el que ha d'aguantar, gent amb fenotips europeus, això és poc, molt poc. No és una pregunta, ja que és el... Parlem del sentiment, vull posar una nota sentimental. Avui fa 7 anys que va morir el Joan Solà. Aquí al costat, a l'altre cantó del carrer, en el Parlament de Catalunya, que avui creixerà en el seu paper històric, i va fer un discurs, que jo crec que tothom, però ho dic especialment pels més joves, que potser anàveu encara a l'escola primària quan el va pronunciar, i jo crec que és un discurs que avui podria ser un bon dia per recuperar-ho.