 de la comunitat de l'HGTBI i d'aquesta manera anirem a un passat on l'homosexualitat i l'institut trans es veien com una malaltia. A l'Unió Europea ens esforçem per protegir-te d'aquestes comunitats i col·lectius. Ara fa dos anys vam fer la primera estratègia a nivell europeu amb activitats per incorporar la comunitat en tots els abs. Per fer que tothom no cap persona no se senti discriminant en cap moment de la seva vida i perquè puguin ser com se senten i estimar qui vulguin estimar. Des de l'Unió Europea voldria defensar tots aquells que estan en moments menys afortunats. Estem en moments on la violència i la vulneració dels drets humans es veuen arreu d'Europa en una escala més gran que mai no s'havia vist des de la Segona Guerra Mundial. Amb la manifestació de la ira i de la ràbia ens recorda com hem de defensar els valors com a uns europeus, la dignitat, la igualtat, l'estat de dret i els drets humans. És el nostre privilegi viure en una societat on la pluralitat, la noda discriminació, la justícia i la solidaritat i la igualtat es mantenguin. Mai no hem d'olidar. És extremadament important seguir treballant conjuntament per aquests valors de la manera més determinada. L'igualtat i els drets humans no venen perquè sí, els hem de defensar constantment. I en aquesta situació tan problemàtica, la Comissió segueix amb el seu esforç per protegir els drets fonamentals i evitar la discriminació. Amb una defensa del col·lectiu a la GTI i un exemple i també en la pròpia conclusió del que podem aprendre de la història. El meu primer exemple és l'èxit de l'exposició sobre gais i les vianes a la Segona World Cup. I avui dia ens veiem com aquests grups minoritaris sovint se'ls planteja l'un amb l'altre. I la meva primera conclusió és que la solidaritat i la intergenonitat s'han de mantenir. També, des de la Comissió Europea i des del meu equip, van poder participar en una visita històrica a Brussel·les en un moment on el 1985 criminalitzava la homosexualitat. Amb activistes que van venir del reu d'Europa i hem vist com 20 anys després ara la gent es podia casar i aprenent de la història veiem que no els drets fonamentals, és un dels drets que no hem de donar per fets i que sempre hem de lluitar. I finalment m'agradaria compartir amb vosaltres que amb una darrera reunió la setmana passada amb estats membres a Noruega es va informar a la Comissió que és gran part d'aquesta plàdaxia per a la GTI. Es basarà en les històries de diferents països. I amb la fi de la criminalització a Noruega, que es va celebrar el seu aniversari ara fa poc, es va adreçar aquests col·lectius. Són polítiques que no es fan en el 8, sinó que són polítiques que s'han de tenir sempre en compte en tot l'entorn. I els instituts de recerca i al món acadèmic han de treballar en aquesta línia i conjuntament amb el col·lectiu. Us desitjo que tingueu un acte molt interessant i un debat molt interessant. Moltes gràcies per la vostra tensió. Thank you very much. Moltes gràcies. Xavier Florença, que és el director general de polítiques públiques, LGTBI+, del Departament d'Igualtat i Feminismes de la Generalitat de Catalunya. Gràcies, Xavier. Bon dia a totes i a tots. En primer lloc, en nom del Departament d'Igualtat i Feminismes, dic que estem molt contents de poder participar en l'obertura d'aquesta primera jornada internacional, memòries subalternes LGTBI, les lluites a Europa, però que sobretot volem agrair també la invitació d'haver pogut formar part d'aquest projecte des de la seva fase més inicial, quan l'Oriol López ens va contactar també per implicar i poder explicar-nos el projecte i també d'alguna manera involucrar activistes i persones del moviment LGTBI de casa nostra en aquesta jornada. Per tant, permeteu-me fer aquest agraïment també a l'Oriol López, a la Josep Jiménez, cap de l'àrea LGTBI, també a totes les entitats de la Comissió de Coordinació del Consell Nacional, algunes de les quals també participaran en alguna taula rodona d'aquesta jornada, la tasca que hem pogut fer al llarg dels darrers mesos. Vull també felicitar l'Universitat de Barcelona per una iniciativa com aquesta, que serveix per fer visible la lluita del moviment LGTBI a través d'investigadors, d'activistes d'arreu d'Europa, que avui seran presents en aquesta jornada. I també cofeu en unes dades que són molt simbòliques la setmana abans del 28 de juny i per tant que enriquiu tota aquesta agenda de Barcelona i del país a l'entorn del 28 de juny de totes les activitats i dels actes que des de diferents àmbits es fan aquests dies. Certament el que és l'orientació sexual, la identitat o l'expressió de generar les persones, pel fet de no entrar en els paràmetres del que tradicionalment s'ha considerat o s'ha anomenat la norma, ha fet històricament, i encara això passa amb molts intrets. Les persones LGTBI hagin viscut processos d'exclusió social o de repressió directament del propi col·lectiu. Que recordar que l'Organització Mundial de la Salut va mantenir l'homosexualitat com a la seva llista de malalties fins l'any 1990, per tant, tampoc estem parlant de fa tants anys i en el cas de les persones trans, la disforia de gènere, s'ha mantingut fins l'any 2018. Encara avui a l'Estat continuem tenint legislacions que tenen encara aquest caràcter patologitzador pel que fa a les persones trans. Per tant, no estem parlant de coses que estiguin molt superades des de fa molts anys, sinó que estem parlant a vegades de fites aconseguides de manera molt recent i fa molt poc temps. Si mirem més enrere, sí que Catalunya ens ve al cap el silenciament i la persecució que les persones LGTBI van patir durant la dictadura franquista. Recordem aquella llei de perillositat i rehabilitació social, coneguda popularment com a llei de vagos i maleantes, que va servir per reprimir a les persones LGTBI per empresonar-les, per aplicar-les teràpies i que englobava no només el col·lectiu, sinó totes aquelles conductes que el règim considerava antisocials. Una llei que, evidentment, amb l'arribada de la democràcia va deixar de tenir efectes, però que fins l'any 1995 no es va derogar absolutament del tot. Recordem també la manifestació de Barcelona, la primera manifestació del moviment LGTBI l'any 1977, la primera que es va fer també al sud d'Europa i que va ser clarament reprimida per la policia o que algunes entitats no van començar a ser legalitzades fins a principis dels anys 80. Per tant, tots aquests elements posen en valor la necessitat de reivindicar aquesta memòria LGTBI bàsicament per dos motius. En primer lloc, perquè tots, com a societat, prenguem consciència de la dificultat, de solidar, de conquerir drets. Els drets mai han vingut sols, mai han caigut del cel, ni mai ens els han regalat. Al final han estat fruit de molt treball, de molt d'esforç, de tot un moviment, i el fet que avui existeixi, per exemple, el govern de Catalunya, un departament com el d'igualtat i feminisme, 40 anys després de la repressa de la Generalitat, també és un símbol i també és un efecte de moltes d'aquestes lluites i d'aquestes reivindicacions de diversos moviments. I en segon lloc, també ens ha de fer prendre consciència de la defensa d'aquests drets, davant d'alguns que voldrien fer passes enrere, perquè, al final, la memòria històrica, la memòria, en aquest cas, LGTBI, ens ajuda a prevenir i a que no repeteixin alguns episodis més foscus de la nostra història recent. Ho estem veient en el marc de la mateixa Unió Europea, com hi ha estats, Hongria, Polònia, que estan vulnerant drets bàsics de les persones LGTBI, sense que això impliqui cap conseqüència política més enllà de sanctions, però aquests països continuen en aquest marc, com que ens hem dotat com és la Unió Europea i estan prenent mesures. Veiem cada dia que van en contra del col·lectiu. Per tant, ens queda molta feina per fer. Hem de posar en valor el que és la memòria històrica, la memòria democràtica del moviment LGTBI. Encara falten segurament molts espais memorialístics, molts espais de memòria en el nostre espai públic. Crec que això en parlarem, no? Seguidament a la següent taula Rodona. Amb molts espais, el nomen clator dels nostres pobles, dels nostres ciutats, encara hi ha poques referències a persones o a referents del moviment LGTBI. Crec que és un àmbit molt interessant per poder treballar, pensar, reflexionar i que a partir d'aquí puguin sortir propostes i mesures que es puguin tirar endavant. En tot cas, agraït-vos molt, com deia abans, la iniciativa. Espero que tots pugueu gaudir d'aquesta jornada i que aquest sigui el primer espai de molts altres que vinguin en un futur per recuperar aquesta memòria, per reivindicar la lluita pels drets LGTBI, que el cap i a la fi és la lluita per la justícia, és la lluita per la llibertat i és la lluita per els humans. Gràcies. Moltíssimes gràcies, director general. Bé, donem per tancada la clóenda de benvinguda i ja començaríem a iniciar la conferència. Que seria, que hem comentat, monuments als gais i les vianes d'Europa, formes de memòria a l'espai públic i que serà presentat per el doctor Jordi Guixé, director de l'Europa, que presentarà la conferència Monuments, com hem dit, els gais i les vianes d'Europa, i a càrrec de la doctora Estefani Enlitsch, que és professora honorària d'Art Públic de la Universitat d'Arts de Berlín. Moltes gràcies i comencem la conferència. Gràcies a tothom. Bé, bon dia a totes. Moltes gràcies, vicevectora, director general, amics i amigues, també he saludat Oriol i tot l'equip tècnic que hem pogut fer possible aquestes jornades. Una vegada més, aquesta vegada, des de l'Oxerratòria Europea de Memòries, hem volgut aproximar i crear una espècie de cicle, tot i que treballem les memòries de gènere LGTBI des de fa molt temps, però s'estamatitzaro i està molt bé i ens felicitem, a més a més, que puguem col·laborar entre la Universitat i també la Generalitat de Catalunya amb les seves pràctiques públiques desenvolupades en torno a aquestes temàtiques. I és important, com deia, enxavar la furància, perdó, precisament parlar també de memòria, també de les lluites i les reivindicacions, des d'una part, per sort, per desgràcia, més aviat per desgràcia amb les societats que no acaben de ser, diguéssim, normalment democràtiques i lliures, per això fem servir aquest concepte de subalternitat. La memòria, sabeu que és un procés, la memòria és una construcció democràtica des del present que mira cap al passat, però sobretot també és conflicte, és lluites per aquests conflictes i és transgressió també. I aquesta transgressivitat l'han portat molt endavant d'aquestes lluites en el passat i en el passat molt, molt, molt recent d'aquestes col·lectivitats. D'alguna manera, aquests cicles aniran també abarcant altres, diguéssim, col·lectius. L'any que ve, ja hem parlat amb els col·legues de la Comú Europea per fer-ho també a través de les memòries subalternes i també discriminades, del Cinti, del Roma i dels pobles gitanos. I ho treballarem des de perspectiva sempre, com nosaltres treballem, transnacional, d'una manera comparada, d'una manera... horizontal amb tots els socis del nostre xarxa a través de tota Europa. A la conferència que presentem aquí avui, moltes gràcies. Moltes gràcies, Stephanie, per ser aquí. Doncs de tenir-la aquí, perquè fèiem molt temps que no ens veiem, de tenir-ne i presentar-nos-hi és un honor per mi, una gran experta. Sobretot amb la transmissió memorial a l'espai públic, us hauria de dir, hi ha els processos de creació, de creació, d'aquest mercatge, d'aquestes sales, i a vegades molt sop alternes d'aquesta conquesta de l'espai públic, des de diferents perspectives. I com a professor honorària d'art de la Universitat de Berlín i gran experta en aquest tema, penso que ens pot aportar molta llum i informacions interessants sobre aquesta temàtica amb una panoràmica bàsicament europea, però que també coneix en altres llocs del món. L'Estefania ha format part de molts concursos de mentalització i memorialització sobre tot Alemanya, i també és autora d'un dels llibres pioners amb l'anàlisis dels monuments i memorials sobre l'hobocaust a la ciutat de Berlín. Res més, agrair un cop més la participació de la Generalitat amb aquest acte de la Universitat de Barcelona a través de la Fundació Solidaritat, haig de destacar que aquests programes nous que, des de la Comissió Europea, també s'impulsen, penso que estan encertats. És encertat que en citicens, equality, rights i values, ciutadania, igualtat, drets i valors, és encertat que treballem la memòria des d'un punt de vista ciutadà, que treballem la memòria des dels conflictes actuals, però també en base a les llites dels passats recents i que, a més, ho interaccionem en projectes de cooperació, de col·laboració, que és una miqueta també l'ànima de la Fundació Solidaritat de la Universitat de Barcelona, però això té tantes potes, el seu director i que, realment, això és el que fa construir societats en el sentit més justes, més democràtiques, tot i que sempre hi ha dèficits. En una Europa que sempre, a part de crisis sanitàries, aquestes crisis polítiques, aquests déficits democràtics i que realment ens ha d'alertar una miqueta, sempre dic el mateix, però és així. Fa dos dies tenim les eleccions a Andalusia i les eleccions a França, i sabeu que hi ha una sèrie de cens de les extremes dretes i d'aquests populismes que realment no tenen en compte el gust de sensibilitat social, òbviament sexual, tampoc, i que realment hem d'estar molt al temps amb aquestes garanties. Amb aquest sentit sí que repeteixo i em torno a felicitar d'aquests programes europeus, de la ciutadania, que engloben totes aquestes polítiques, des de la justícia, el gènere, la memòria democràtica, la discriminació, el racisme, la xenofòbia, etcètera. No em vull allargar més, perquè la paraula qui dirà coses interessants a la Stephanie, thank you very much and I give you the floor. Li dono la paraula. Gràcies Jordi, per aquesta presentació lamento no poder parlar català. Em sap molt de greu, bon dia. És un plaer per mi ser aquí i poder parlar a la inauguració d'aquesta conferència. Moltes gràcies per la invitació a Eurom, a la Universitat de Barcelona i a la Fundació Solidaritat de la Universitat i també a l'Oriol en Jordi Lafernanda i en Ricard. I a tota la resta de l'equip. La meva presentació farà un panorama breu d'alguns monuments destacables instal·lacions memorials a l'espai públic en diversos països europeus. Alguns d'aquests dediquen principalment a les víctimes homosexuals de la persecució a mans de règim feixistes i dictatorials, sobretot a les víctimes de la persecució del règim nazi. D'altres se centren en el passat i més recent o el present i han sortit en el context del compromís del moviment de gais lesbians bissexuals i transgèneres per la igualtat de drets i el reconeixement social. La meva presentació d'entrada mostraré una sèrie d'exemples concrets d'alguna ciutat europea i després, tal com m'han demanat els organitzadors de la conferència, em centraré en el memorial homosexual nacional de Berlín. És ben evident que les preguntes essencials i els debats principals sobre el monument de Berlín s'assemblen molt a debats que tenen lloc en altres ciutats. Algunes d'aquestes preguntes es plantegen i es renegocien una vegada i una altra. Està bé? Funciona la veu? És que no sé si està molt fort això. Se m'entén? Se'm sent? Que parli més fluix? Començaré doncs amb una sèrie de reflexions. El record i la commemoració sempre recauen en un camp d'atenció entre el passat i el present. Molts monuments i instal·lacions memorials pergais i lesbianes fan referència a la opressió que han patit aquests grups amants de règims dictatorials. Sobretot fan referència a l'exclusió, la persecució i els assassinats múltiples amants de l'alemanya nazi i dels països ocupats d'Europa. Aquests monuments, amb la genesi d'altres monuments, el que veiem és que aquí el record de la persecució històrica està fortament vinculada a la preocupació dels grups que prenen la iniciativa per establir una senyal visible de la seva autoafirmació en el present. Aquest record i la commemoració suposa molt més que senzillament que fer un dolp als morts es tracta de reafirmar-se a un mateix en un entorn que està ple de rebutx sòptil i de violència agressiva. Així com de ressentiment. Un monument permanent físic en un espai públic és sempre al seu torn una autoafirmació del paper que tenim a la societat. Els activistes que fan campanya i aquests memorials normalment pertanyen a una generació més jove i el que fan és defensar els seus drets amb confiança en si mateixos i imaginació. I això repercuteix també en els conceptes estètics. Els membres d'aquests grups que prenen la iniciativa normalment estan especialment oberts a idees artístiques no convencionals. No obstant, acaba passant molt de temps entre la demanda inicial d'un monument permanent a l'espai públic, passant pels debats fins que serigeix el monument. L'establiment de monuments exigeix molta paciència. 10 o 20 anys no és un període poc habitual. S'han de endagar lluites contra el rebutx social i polític. S'han de buscar fons perquè es pugui dirigir el monument. I a més s'ha de buscar la forma artística adequada i això sovint desemboca en conflictes entre els grups que han pres la iniciativa. També es busquen aliats i es conformen xarxes. No obstant, les rivalitats acaben surgint quan es parla de qui es dedica al monument. Les estratègies de desenvolupament d'aliances sovint deixen marca. I al final laborocràcia, administrativa i política exigeix trobar una solució intermitge. La ciència i la recerca aporten contribucions al tema. I en el millor dels casos, la dedicació d'un monument pot ajudar a promoure el reconeixement públic de l'objectiu que persegueix el monument. En el pitjor dels casos, aquesta memorialització acaba sent un pur acte polític simbòlic per tapar els fracassos polítics i dibuixar-ne una línia. En molts països i ciutats s'han erigit monuments als gais i lesbianes en les últimes dècades. En presentaré alguns aquí, alguns de manera més detallada i d'altres amb una breu presentació. Aquí em centraré en Europa Occidental. Els països de l'Europa de l'Est, la política i l'església principalment han rebutjat i prohibit el que serigeixin monuments als gais i lesbianes, per aquestes actituds homofòbiques i hostils als transgènere. En alguns països, per exemple, com Vialo-Rússia, les repressions fins i tot s'han agraïjat per la crisi política i la guerra contra Ukraine. Els projectes individuals, com ara l'arc de Sant Martí de Bersòvia d'ara fa 10 anys, són grans excepcions, perquè van ser temporals. Aquest monument de l'artista Jolita Bočic presentava un arc de ser molt gran cobert per més de 20.000 flors artificials en els colors de l'arc de Sant Martí. L'arc va quedar dirigit d'entrada davant del Parlament europeu Estrasburg, el 2011, per commemorar la presidència polonesa del Consell Europeu. I després es va traslladar a Bersòvia a l'any 2012. Allà va despertar debats molt... debats intensos. Va quedar l'església, va expressar-ne la seva oposició i també l'extrema dreta. De fet, va haver de ser protegit per la policia nit i dia. Va quedar incendiat sis vegades i fins i tot va quedar totalment destruït i es va haver de restaurar. Se li van llançar els podrits i finalment va ser retirat el 2015. Molta gent va demanar a fer campanya perquè l'arc de Sant Martí es quedés, però l'artista va acabar explicant que la seva obra no tenia cap mena de significat ideològic. Va firmar que ella havia creat l'arc de Sant Martí com un projecte temporal des de bon principi. Amb el següent exemple, em remuntaré més de dues dècades i em centraré en l'Europa actual. Però m'agradaria fer-nos un segon en Estats Units per una bona raó, perquè l'exemple més primarenc que tenim d'un monument gaai, que segurament va ser el primer de l'esculptor George Siegel, el monument de la lliberament gaai a Nova York, mostra un conjunt en bronza pintat de blanc d'una parella homosexual i una parella lesbiana en una postura relaxada. L'artista el va crear als anys 80, el 1980, en nom d'una fundació privada que volia commomorar els elderulls d'Estonewall de 1969, a Nova York. En aquell moment, una abatuda policial va entrar a l'Estonewall Inn, al carrer Christopher, a Greenwich Village, un bar, bàsicament, que estava freqüentat per homosexuals i drag queens. Aquesta acció policial va anar seguida de protestes i mostres de solidaritat. Les primeres manifestacions i en el període següent es va conformar l'anomenat Moviment de Lliberament Gaai. D'entrada, en obstant, aquest monument de Lliberament Gaai no es va poder dirigir, tal com s'havia planificat, havia d'arigir-se en el Sheridan Park. Però les protestes violentes dels veïns van evitar que s'hi instal·lés. Així que les escultures van passar a la Universitat d'Estanford, a Palo Alto, a Califòrnia. I allà també van quedar denyades diverses vegades per part d'actes vandàl·lics i una segona versió es va dirigir en un park a Madison a l'estat de Wisconsin, que també va quedar atacat. No va ser fins al 1992, després d'uns debats polèmics i llargs, que el monument va quedar inaugurat a Greenwich Village, en el lloc que va suposar aquest punt d'inflexió històric en la lluita per la igualtat de drets al 1969. El memorial és un dels pocs que tracten l'amor gaai i lèsbic de manera figurativa i igualitària. Això es deu el desig explícit del promotor Idonan, en Peter Putman. El memorial no menatge els morts i no fa referència a la persecució amb ans dedicadors. No hi ha referències estilístiques als memorials tradicionals, sinó que, amb un realisme figuratiu i alienant, queda arrelat en els avenços artístics d'aquell moment. Amb aquest llenguatge formal extraordinari, el que fa és establir les normes de l'art memorial contemporani. Per tant, té sentit mirar-se'l de més a prop. En George Segel, un dels protagonistes mundials de l'art medioambiental, agafava com a models a persones reals. Els posava benes amb guix per sobre, després el que feia era fer-ne... fer-lo rugós per fora i d'aquí em feia un motlle de bronza i els pintava amb pintura blanca. El resultat principal d'aquesta tècnica no és un resultat naturalista, tot i la similitud de detall i tot i l'escala humana dels motlles. Tot el contrari, no obstant. El resultat és una alienació extrema, sobretot a l'espai públic. Aquesta pell monocroma de blanc grisós de les figures crea una impressió fictícia, com si un moment de la vida cotidiana hagués quedat congelat de manera permanent, com si s'hagués alliberat les figures per la contemplació de la gent que hi passeja el voltant i que les toca. Però el seu torn també hi crea una gran distància. En George Segel també ha creat altres entorns que són exemples impressionants de l'art memorial contemporani, com ara el grup escultural Lolo Kaust, el Parc Lincoln de San Francisco. El monument gai a Greenwich Village no és ni dramàtic ni simbòlic en el seu disseny. No expressa ni dol, ni protesta, ni cap garantia de victòria. Senzillament ensenya la devoció amorosa i el tacte físic com a un moment cotidià d'una relació de parella. El 1984 el Museu Memorial de Mauthausen s'hi va dirigir la primera senyal memorial per commemorar de manera explícita les víctimes homosexuals del camp de concentració. Aquesta senyal memorial té la forma del triangle que s'utilitzava a les hores per marcar els diversos grups de presoners. La placa memorial està feta de marbra rosa, antic, que era el color que s'assignava als homosexuals mascles. Aleshores, se'ls marcava amb la rosa vincle, el triangle rosa. Les paraules, tot que xlagen i tot que es viguen, apallissat fins a la mort i silenciós com un mort, aquestes paraules indiquen que la discriminació contra els homosexuals va seguir després de 1945 i que no s'havia establert fins ara un discurreal sobre la repressió. El memorial de Mauthausen i la seva placa van servir com a model per altres plaques d'un disseny semblant o diferent en museus memorials com el de Saxonhausen, Buchenwald, Dachau i aquí a Neuengame, així com a llocs memorials d'altres països. La rosa vincle d'aquest triangle rosa, aquest emblema, també s'utilitzava, es va utilitzar fora de memorials en molts monuments i exemples com a moratius de moviments gais. Per exemple, a San Francisco hi ha el Parc del Triangle Rosa, o a Tel Aviv, a Sydney, a Áncor, a Xamonté Video, a San Juan, a Puerto Rico, a Colònia i a moltes altres ciutats. A Bersòvia, els activistes gais també tenien la intenció d'erigir un monument al 2007 amb la forma d'un triangle rosa en honor a les víctimes gais del terror nazi. No obstant tot i que alguns regidors de Bersòvia van oferir el seu suport, no van aconseguir erigir el monument. La placa memorial de Mauthausen va ser el resultat d'una iniciativa d'associacions homosexuals austríaces. El seu disseny segueix la reinterpretació del Triangle Rosa. D'entrada aquesta marca escosia a la roba dels presoners, als camps de concentració, i així les SS identificaven els grups. Els anys 70 i 80, no obstant, aquest senyal de control i marca de les SS es va transformar en un identificador positiu i autoconscient col·lectiu del moviment homosexual. El Triangle Aquilater té una significació especial en la teoria de la proporció i és un símbol en la història de l'art. En el context memorial s'utilitza sobretot com a senyal gràfica és portadora d'informació per als supervivents dels camps i les seves organitzacions. En els memorials dels camps de concentració i en els cementiris s'utilitza el Triangle com un element de disseny per fer retrohomenatge a les víctimes mortes a mans dels nazis. Sobretot en el context del moviment LGBTI, molts artistes contemporanis utilitzen el Triangle en els seus dissenys de monuments i llocs memorials per als gais i les vianes de maneres diferents. Això no obstant ignora el fet que el Triangle Històric Rosa dels camps de concentració només s'aplicava als presoners mascles. No hi havia senyal identificatori especial per les dones lesvianes en els camps de concentració nazis. Les dones lesvianes tampoc conformaven una categoria de presoneres separades als camps. Era... se les intimidava per altres vies. A les lesvianes no se les enviava als camps amb tanta freqüència com als gais, només en casos individuals. I normalment quedaven classificades com a presoneres polítiques o les anomenaven asocials. Les circumstàncies especials de la persecució de les vianes a mans dels nazis no va quedar investigada pels historiadors fins al passat recent. En els debats actuals sobre la dedicació i el disseny dels monuments, els paralelismes i diferències en la naturalesa, la vasta i la gravetat de la persecució dels gais i les vianes en aquest règim dictatorials juguen un paper molt important. I tornaré aquest tema al final de la meva presentació. L'Homo Monument a Amsterdam es va erigir el 1987. Aquí tenim una... De fet, hi ha una fotografia preciosa al mig del programa de la conferència. Ho acabo de veure. Es troba al Bester Mark, al centre d'Amsterdam, és una plaça molt gran envoltada per canals. El monument està dedicat no només a les víctimes homosexuals del nacional socialisme, sinó que inclou també a tota la població homosexual del passat i del present que han estat oprimits o assassinats per l'estiva orientació sexual. La iniciativa va surgir dels grups de gais i les vianes holandesos i es remunta a les accions individuals d'activistes al rang 70 i el 1979 va rebre una empenta gràcies a una proposta parlamentària que va rebre el suport d'una coalició de diverses organitzacions influent-ne d'internacionals. Després es va establir la Fundació del Homo Monument i es va conformar un comitè que va acabar determinant aquesta ubicació tan cèntrica i que va establir un concurs artístic. L'artista Karen Dan havia desenvolupat el seu disseny en base al Triangle dels Cams de Concentració que és mentat abans. Va dissenyar una escultura de terra expansiva feta de triangles de granit rosa. Com a concepte general expansiu, la instal·lació, tot i que està enmarcada per unes marques al terra lineals, no és fàcil de veure, és fàcil de descobrir que els tres angles del Triangle estan alineats amb punts significatius en l'actualitat i de manera històrica en l'espai urbà d'Àmsterdam. Com a Triangles, dins del Triangle, aquests tres angles juguen papers diferents i cadascun està dissenyat de manera especial. Per exemple, un Triangle va més enllà del... va cap al canal, cap al Kaisergracht, i amb aquests esglaons el que busca és simbolitzar el present. L'alament triangular a l'aigua és un espai de record i celebració. Està orientat cap al monument nacional, al dam, al memorial de la Pau i l'alliberament del centre d'Àmsterdam, que està dedicat a les víctimes de l'ocupació alemanya durant la Segona Guerra Mundial. El II Triangle el que busca és simbolitzar el futur. Té la forma d'una plataforma de descans i és un punt de trobada. El punt més exterior està dirigit cap a la seu de la COC, que és la principal organització holandesa de defensa dels drets de la Comunitat LGBT de les víanes gais bissexuals i trans. Aquest COC, el centre de cultura i oci, es va fundar al 1946 i és l'organització LGBT més antiga i que encara segueix en peu del món. El III Triangle encarna el passat, fa referència a la casa de Nefranc que està al costat. També inclou una línia de poesia que ve del context del moviment gai holandès. I aquí tinc una cita, aquest desig sense fronteres d'amistat. Això és de Jacob Israel Dehan. L'Homo Monument d'Amsterdam no ha provocat protestes violentes. Segurament això es deu a la tolerància holandesa a la gendària, però també al seu disseny. Aquesta gran forma creada com a plaça urbana comunicativa, l'embleme triangular també serveix com a un principi de disseny arquitectònic que convida a explorar les àrees diferents i convida a la gent qui passa a interpretar-lo, o bé com un símbol associat al terror nazi o a l'autoconfiança gai, i també purament com un element geomètric d'una ciutat, d'una plaça urbana. Un monument d'interès artístic especial és l'Àngel de Bronsa a Frankfurt am Main. Es va crear el 1994. És de Rosemary Trockel, un artista propera a l'art conceptual. Està dedicat a les víctimes urbosexuals del règim nazi. Això ho posa a la inscripció. El text també adverteix sobre la persecució que encara segueix. Ella va utilitzar el model de guix fet malbé que es deia Angel with Ribbon, que era un àngel perdut d'un grup escultural de la catedral de Colònia. La Rosemary va fer-ne un motlle de Bronsa negra, però abans hi va afegir una violació, una ferida, el que és el motlle de l'escultura, i la va separar-ne el tors del cap. I després el va tornar a col·locar de manera una mica torta, amb una fractura visible. En aquesta postura, el cap de l'Àngel sembla que estigui inclinat cap a una banda, cap als jutjats que estan al darrere, i també es pot interpretar com un símbol per manegar la justícia o la llei. Ella va fer referència a l'escultura, a l'Àngel de la Història de Walter Benjamin, i també al profeta Camina Enrere, que encarna la compassió, però també a l'Androgínia. A més, hi ha altres referències que es poden trobar aquí, incluint-ne de religioses, per exemple, aquest petit quadrat, el disseny del qual forma part del concepte general. Hi ha dos cercles que envolten el monument, un que està format per quatre bancs, i l'altre per quatre metolls. Això sembla el motiu històric artístic famós de la Madonna in the Rose Grove, la Madonna del Rosetto, del Rosé. El monument està ubicat al centre de la cultura i subcultura homosexual de Frankfurt, i em va ser gràcies als esforços de la iniciativa del Consell per retrohomenatge a la persecució dels gais. L'Ajuntament de Frankfurt hi va estar d'acord, però no el va finançar, i els que van iniciar aquesta iniciativa van aconseguir ells mateixos donacions per arribar al monument. L'Estolpersteine, les pedres que ens opegen de l'artista Gunther Denning, es troba ara no només a Alemanya, sinó per tot el món. L'artista van col·locar pedretes pel carrer, que estan fetes de formigó, i que tenen la mateixa dimensió que les llambordes. La superfície consisteix en plaques d'or lluents, que tenen els noms i les dates del període de vida de les persones que van quedar opremides i assassinades pel nacional socialisme. L'Estolpersteine, d'en Gunther Denning, sempre va acompanyar d'activitats de base, per exemple, amb grups escolars, veïns o els descendents dels supervivents. Com a diferència d'altres projectes, en el camp de la commemoració, es va desenvolupar sobre la base d'una petita marca als anys 80 i es va convertir en una història d'èxit popular. És el memorial més gran descentralitzat de tot el món, amb més de 80.000 pedres a Alemanya i a altres països. A l'any 2015, la primera pedra d'aquestes també es va col·locar a Espanya, en Abast, a Catalunya. A l'any 2013 es va col·locar la primera pedra a Berlín, en honor a una víctima homosexual, el ballerí i coreògraf Fritz Heilzer, que va morir en un subcamp del camp de concentració de Sachsenhausen, on un nombre significatiu d'humosexuals van ser assassinats. Salzburg va ser la primera ciutat austríaca on es van col·locar unes d'aquestes Stolksteine i uns anys després, el 2012, ja hi havia, per primera vegada, 5 pedres a carreter humanatge a les víctimes homosexuals. Amb Únic, després d'un cert debat, es va dirigir un memorial dedicat a les vianes d'Igais, perseguits pel nacional socialisme, el 2017. I van triar l'antic Jvats Ficha, que havia estat el primer bar gai d'en Únic, on també s'hi va fer una batuda policial al 1934. El monument de la Ulle von Brandenburg presenta un mosaic de terra molt acolorit que se suposa que ha de suportar el fet que la gent hi passi a dia d'avui. Aquí veiem el disseny que es va presentar al concurs, sembla realment una catifa, però després, quan està fet de formigo, té un altre aspecte. Aquí els colors també fan referència a l'arc d'Estat Martí. Aquí les incrustacions inclouen triangles roses i un triangle negre. El negre, en memòria de les dones lesbianes, que sovint van quedar empresonades i titllades de socials, com he dit abans. Les de socials se les marcava amb un triangle negre, en els camps de concentració nazi. El projecte memorial el va promoure Rosa Lista-München, la llista rosa de Múnic, un grup polític que representa els interessos dels gais, les lesbianes, els bissexuals, transsexuals i intersexuals en les eleccions locals. El tabat de Dusseldorf també va endurar 20 anys. El 2021, el monument a càrrec de l'esculptor Klaus Richter, es va inaugurar. A l'esculptor Klaus Richter, es va presentar un grup de figures de bronza, el Sant Unamà, i sostenint amb l'altra mà a l'altra persona. Està dedicat a la gent lesbiana, gay, bissexual, cuir, inter i trans, que van ser víctimes de la persecució nazi, però que també buscava recordar la gent discriminada dia d'avui. Les iniciatives s'havien mantingut durant més de 20 anys per arribar a un monument a les víctimes homosexuals del Regiment Nacional Socialista, i van rebre el suport del Departament de Fers Antiriscriminació i de la GBTIQ, que l'Ajuntament de Viena ja havia creat el 1996. I es van fer diversos concursos, dos grans conferències i tota una sèrie d'installacions temporals. Us en mostraré unes quantes. És la ubicació, també. De fet, del monument que s'havia previst, va canviar diverses vegades. Disculpes, és una mica petit, espero que ho veieu veure. De Gosa Plats. La plaça rosa, o el lloc rosa, de Hans Koppelviser, és el resultat del primer concurs de 2006. És una superfície d'aigua d'un color rosa i que recorda el triangle rosa. A la superfície rosada apareixen les lletres Queer. I això no es va dur a terme, perquè es va veure que no hi havia cap mena de tín que fos... que fos completament inofensiu, de manera permanent. M'envaja, la Vigilia Solemna, de Inés Duja. És una intervenció artística, l'antic quartet general de la Gestapo a Viena, el 2010, i on cada setmana, als divendres, la gent estava allà amb unes imatges on es veien la gent que plorava i que assegnava per l'orella. Suposava el dolor del record. Suspect, massa tard. Es tractava d'una instal·lació temporal, a càrrec de Carola Dernig i Julià Roda, el 2011, i les lletres es van fer a partir de plantes resistents i diuen, ha trigat massa en aquesta falta de reconeixement. Vigilia Sole, que significa porc gay, a càrrec de Jacob Lenach Nebel, una instal·lació temporal, el 2013, i aquí l'artista va utilitzar aquests conceptes difamadors, aquests termes difamadors amb la intenció i els va presentant el seu propi cos nou. D'això, d'aquesta manera, s'exposava l'homofòbia i es buscava generar un debat. El resultat d'un segon concurs artístic, el 2020, Oversized Hands, unes mans sobredimensionades en una superfície mirallada dissenyada per Marc Quinn, de Gran Bretanya, on hi ha dos mans d'home i dues mans de dona que es toquen les unes a les altres amb tendresa, però, en canvi, les mans estan tallades de manera brutal, potser com una referència a l'època del coronavirus. El resultat del concurs no es va dur a terme perquè el propi artista se'n va retirar, va dir que era massa difícil durar-la a terme en moments difícils i que suposaria un malbaratament global de recursos. Finalment, el resultat d'un nou concurs, el maig de 2022, ara fa tot just unes setmanes, Arcus Shadow of a Rainbow, Arcus Hombre d'un arc de Sant Martí, de càrrec de Sara Ortmayer i Carl Coblitz, i els colors aquí, de l'arc de Sant Martí, simbolitzant el moviment LGBTIco, es tradueixen en diversos tons de gris. Potser un arc de triomf que lamenta i que memora el que va passant al passat. I s'ha d'arigir aquest any, el 2022. He parlat una mica més en detall del projecte de Viena, perquè aquí queda ben clar com d'interessant, els projectes temporals poden arribar a ser. I ara, ràpidament, alguns altres exemples d'altres ciutats europees. A Bologna, la pedra comemorativa per les víctimes homosexuals del fascisme i el racisme nazi, té la forma d'un triangle situat sobre una superfície quadrada. Es va inaugurar el 1990, com memorant l'aniversari de l'alliberament del fascisme, i va ser iniciat per Archie Gay, que és l'associació italiana més gran que lluita pels drets civils de la gent bissexual i homosexual. També el 1990, un monument a Roma situat en una plaça on els ocupants alemanys havien reunit la gent per deportar-la als camps de concentració. Aquestes siluetes amb les mans emmanillades apareixen des d'un aparell de cert, representant 5 grups diferents de presoners, i porten el triangle del camp de concentració a l'esquena. Una de les 5 siluetes té el triangle a Rosa. El homomóniment, el monument homo a la Aia, a Holanda, es va dirigir el 1993. Una escultura de metalla abstracta que sugereix una cinta que es mou, que uneja, o un tros de tela que vola el vent. L'artista Theo Tenhave ha agafat el color i la forma en referència a la vida homosexual tan confiada en ella mateixa, i diu que el verd simbolitza la societat, el blau simbolitza la presa de consciència, el nu simbolitza el conflicte i la transició del blau, el rosa simbolitza la lliberament. Unes 5.000 persones van ser assassinades en el camp de concentració de l'SS dels nazis Arrisiera de San Sava, a Trieste, i no se sap quants d'ells eren homosexuals. El 2005, grups homosexuals van dirigir una placa de granit negra amb un angle rosa al lloc commemoratiu, i la inscripció protesta contra tota mena de discriminació. Els dos següents monuments, segur que els coneixeu més que no pas jo, aquest es troba Sitges, on es va dirigir un monument, el 2006, una platja, que és un lloc de trobada habitual per a la comunitat gay, i que, com a tal, sovint ha estat objecte d'inspeccions i batudes policials. El Triangle Rosa porta la inscripció Sitges contra l'homofòmia, i a Barcelona, el monument que honra les víctimes de la discriminació sexual, les vianes gay i transsexuals. Després d'una llarga polèmica sobre la seva possible ubicació a la vora de la Sagrada Família, el monument finalment es va ubicar el 2011 al parc de la ciutadella. És tracta d'un Triangle fet a partir de Marbra Rosa. I acabo amb aquesta breu repassada mirant a Londres. Allà, l'homenatge a les víctimes homosexuals es troba inclòs dins del monument comunitatiu al holocaust, i el nou monument comunitatiu al holocaust, molt polèmic, també té previst el 2025 incorporar les víctimes homosexuals. Però aquí es troba el prop de la plaça de Trafalgar Square. Són aquells semàfores o moïtrans. Se suposava que havien de ser temporals el 2016 durant el dia de Christopher Street, però ara s'han quedat de manera permanent. La idea va sorgir de Viena, i des de llavors s'ha anat aplicant a d'altres ciutats europeus entre elles Madrid. Ara, passant al monument comunitatiu de Berlín, el monument dels homosexuals perseguits durant el nacional socialisme es va dirigir al Berlín, el 2008, es tracta d'un monument nacional, i això vol dir que la seva base ve d'una resolució del Parlament alemany. Forma part d'un conjunt de monuments comunitius nationals, a les víctimes del nacional socialisme, al centre de Berlín, i que consisteix en el monument al holocaust, el monument a les víctimes del poble romaní, el monument comunitiu a les víctimes de l'autonàcia, i justament aquest, el monument comunitiu homosexual. Aquest monument té una història llarga i difícil. Aquest monument va començar amb el primer monument per a les víctimes homosexuals del nazi, el Triangle, que es trobava en un barri al vell mig de la ciutat que havia estat el centre de la cultura d'oci homosexual des del 1900, i que es va veure molt afectat per les batudes i prohibicions dels nazis. El 1989, a partir de la iniciativa de dues associacions homosexuals, la placa commemorativa es va col·locar aquí, on, a part basada en la forma i en la inscripció de la placa de Mauthausen, que comentava el començament. 10 anys després, l'artista Salome va crear el Rainbow Tele, o unes passes, tot just d'aquesta, amb el finançament d'una iniciativa privada. Complementant el Triangle commemoratiu que té en compte aquells perseguits per al regim nazi, aquest objecte artístic va ser dissenyat com un motiu més animat del present, on hi havia un llapis metàlic amb els colors brillants del arc de Sant Martí, la bandera gay i lesbiana, i amb una punta rosa apuntant el cel. Durant els concursos per al monument commemoratiu de l'Holocaus, que va tenir lloc al 1995, es va crear la iniciativa per al monument gay, que després es va convertir en la iniciativa la conmemoració de les víctimes homosexuals. De forma gradual va aconseguir rebre el suport de diversos polítics i grups de la societat civil amb la idea d'un monument nacional. Conjuntament amb l'associació gay i lesbiana, aquesta iniciativa va recuperar la promesa que havia fet el Bundestag, el Parlament alemany, el 1999. Aquesta promesa deia que la fundació per al monument que s'havia creat per al futur monument a l'Holocaus també hauria de garantir que es commemorava les víctimes no jueves del nacional socialisme. Aquesta promesa del Parlament va ser el resultat d'una decisió, llavors, dedicar aquest monument de l'Holocaus exclusivament a les víctimes jueves i no als altres grups de víctimes que havien estat perseguides per motius racistes. Així, doncs, era conseqüent que també els altres grups demandessin exigir el seu propi monument commemoratiu. El 2003, el Parlament alemany, el Bundestag va decidir incorporar aquests de preocupació reflectida en la iniciativa i crear aquest monument nacional pels homosexuals. Es va escollir una zona al Puntes Sud-Oriental de Tirgarten, el gran parc que es troba al vell mig de Berlín i situat entre la porta de Grandenburg i la Puigdamer Platz, just davant del camp del monument commemoratiu a l'Holocaus i que podeu veure aquí la madreta del Cercle Rosa. Aquell lloc també havia estat un lloc de trobada habitual durant 250 anys per homes gays. Els... Aquells que van endagar la iniciativa recorden que la persecució i opressió de la gent gay encara segueix avui dia i que, per tant, el monument també hauria de ser un lloc on se sentim segurs. Aquesta referència al present es va incloure explícitament en la resolució parlamentària. I, amb això, si tu, aquest monument, volem honrar les víctimes assinades i, per seguides, per mantenir el record de la injustícia viu i per mostrar, de manera constant, aquest senyal contra la intolerància i l'hostilitat i exclusió contra gays i lesbians. Fida la cita. Després va tenir lloc un concurs artístic en dues parts amb la participació d'associacions de gays i lesbians i la nova societat per les arts visuals, entre els diversos artistes participants i hi havia protagonistes ben coneguts, molts d'ells van fer-se seva la preocupació d'aquells que ho havien motivat, de crear un espai comunicatiu on s'havien de centrar no tant en el fet del record i de retromanejar les víctimes, sinó buscar que fos un lloc de trobada i de diàleg. El disseny de l'artista d'Anonoruec Miquel Elmgren i Dinger Dragset va ser el primer premi. El monument es va dirigir tres anys després, el 2008, i té la forma d'un cub monolític, pràcticament com si fos un petit pavalló. Però està armèticament tancat, excepte per una petita finestra de vidre, a través de la qual es pot observar l'interior que no s'hi pot accedir de cap altra manera. El cub refereix en la seva forma, en el seu material, a la forma del monument que hi ha al Holocaust i que podeu veure aquí. Ara bé, el cub està apartat i té una escala més gran que no pas aquests que formen part del monument al Holocaust. L'observat dins d'aquesta finestra de vidre en l'interior es pot veure una projecció d'un vídeo creat per el directiu Thomas Winterberg i de la idea conceptual dels artistes Elm Green i Dragset, on hi ha dos homes joves que estan fent-se un petó aparentment inacabable. Els artistes parlen de dos aspectes claus en el seu disseny. El primer és el coneixement que l'imatge visual de l'efecte homosexual encara ara genera moltes reserves i molt rebutge la societat. Tot i el progrés que s'ha fet en el camp legislatiu i tot i que cada cop s'és més tolerant en l'especte social. Així, doncs, aquest tipus de carícies s'haurien de visibilitzar directament en l'entorn públic ocupat, sobretot per l'entorn heterosexual. D'aquesta manera el projecte pot contribuir a la formació de la identitat i a l'apropiació de l'espai urbà. Per aquest propòsit, els artistes van optar per la representació d'un petó, que és un acte tendre innocent, tal com deien ells, i que l'hora és una imatge positiva amb la que tothom s'hi pot identificar, aquest vídeo permanent. El segon motiu del seu disseny és aquest cup únic que recorda com us he dit el monument de l'Holocaus, que és el més gran i lleugerament inclinat pràcticament amb una visió irònica. Es pot tenir la impressió que el cup s'incline cap al camp on hi ha el monument de l'Holocaus, i d'aquesta manera, el podeu veure per cert, al fons, veia que d'aquesta manera les similituds amb les víctimes homosexuals, amb altres grups de víctimes es visualitza, amb el paper especial que tenien, tant llavors com ara. A més, aquest cup de formigo, de parència armèdica, representa un espai protegit per l'acte tant tendre que suposa fer-se un petó. I amb aquesta petita finestra ens parla també de l'atenció difícil entre el públic i el privat. En el debat polèmic que va començar després de la seva inauguració, no apareixien dues grans crítiques. D'una banda, els historiadors i representants de museus commemoratius van dir que el monument no deixava espai ni tenia punt de contacte per la celebració de la ment, de la pèrdua dels homosexuals torturats i assassinats en els camps de concentració, i que en comptes d'això, van establir la identitat de la comunitat d'avui dia i que no tenien en compte la manera tant centrada en ells mateixos d'un rals mort amb la que s'hauria d'haver dedicat aquest projecte. I també van criticar que l'adopció d'un motiu semblant al monument al holocaust podria donar la impressió incorrecta que els homosexuals, com els jueus, se'ls perseguia de manera sistemàtica amb la intenció d'exterminar-los. De fet, tant mateix, el jurat havia escollit el disseny de Helmgren i Dragset precisament per què contenia aquesta relació tan coherent amb el present. Ara bé, la protesta crítica sobre el gènere va ser molt més marcada. Les dones lesbianes, es va dir, se les havia esclos d'aquest monument perquè el vídeo només mostrava el petó d'entre dos homes. Sobretot, tractant-se d'un monument nacional, el fet d'eliminar l'especte femení és una cosa que no s'hauria de tolerar. El resultat d'aquesta polèmica va ser la decisió que, finalment, el propi ministre de Cultura va decidir crear una instal·lació temporal amb nous vídeos per part d'altres realitzadors que busqués tenir en compte aquesta perspectiva del mateix gènere. El nou vídeo de Geralt Backhouse amb el títol Un petó sense fi es va fer el 2012 i mostra 5 escenes de petons de parelles tan homes com dones en diferents situacions en les que altres els observen de manera suscriptosa. I això s'explica en forma de petites històries sense que tinguin una qualitat artística especial. I es va fer com una intervenció política en l'obra artística d'Elmgren i Dragset. El Parlament alemany de fet havia recalcat explícitament que el monument a Berlín hauria de ser una declaració contra l'exclusió de gays i les vianes. El debat sobre el vídeo, però, encara segueix avui dia. Les referències a les condicions especials de la persecució de les vianes sota el nacional socialisme es veuen barrejats amb arguments sobre la necessitat de tenir el mateix respecte als homosexuals i a les vianes avui dia. Entre els anys 2014 i 2017 el vídeo original a la càrrec d'Elmgren i Dragset es va tornar a projectar durant un temps, però el 2017 es va saber que un dels dos personatges que apareixia al vídeo havia fet comentaris sexistes i racistes, i és per això que aquest vídeo ja no es tornaria a mostrar. Disculpes, perquè aquí es veu molt petit. Ara, des de 2018, hi ha un vídeo de l'artista israelí i el Bertana on l'artista mostra també diverses històries de parelles tan homes com dones, fins a petons, en diferents moments i en diferents situacions. Els tres vídeos, per cert, es poden veure a la pàgina web de la Fundació per al monument a l'Holocausta. Aquí podem veure la iaia el Bertana a madreta d'aquest grup durant la inauguració del vídeo i permeteu-me, ara que acabi, amb algunes observacions a títol de conclusió. Els monuments són obres artístiques, la qualitat estètica de les quals pot seguir impressionant-nos fins i tot després de molt temps. Ara bé, sempre també són uns documents del moment en què es van crear, del moment històric en què es van crear. Són documents dels moviments estilístics i artístics, i els documents de prioritats marcades per a qui els van endagar i per a qui els van patruxant en aquell moment. Per tant, sempre hi ha una distància entre el monument i l'espectador. Com qualsevol obra artística, quan sigui que es va crear i amb l'estil amb el que es va crear, els monuments commemoratius i l'art referent sempre tenen un efecte en el present de l'espectador i en el context de la situació a la societat respectiva. Les noves experiències individuals, les reflexions crítiques i els canvis socials sempre desembocen en nous debats i en noves interpretacions. Sobretot en el cas que ens ocupa queda ben clar de quina manera tot el context de record, de memòria en l'entorn cultural pot canviar tan sols uns anys. A Alemanya, per exemple, el conflicte sobre si la persecució de les dones lesbians durant el nazisme s'hauria d'equiparar amb la persecució dels homes homosexuals és una cosa que cada cop té menys tirada arran de que hi ha hagut més estudis històrics. És cert que a Alemanya n'haci només es va criminalitzar els homes homosexuals a partir del que es coneix com el paràgraf 175. Ara bé, moltes dones lesbianes també se les va perseguir de manera intersectorial, és a dir, dins del context de les altres estratègies de persecució dels nazis. Per exemple, per la resistència política per tenir una vida no conformant-se a les normes per la prostitució o per no ser blanques, és a dir, per motius o per motivacions racistes. Els museus dels camps de concentració, sobretot, han trigat a mostrar els resultats d'aquests de res estudis. Han calgut diverses iniciatives que s'han mantingut i de les demandes, de grups de dones i també de l'associació de gays i lesbianes de Alemanya. Un monument per a les recluses lesbianes del camp de concentració de Ravensbruck es va dur a terme ara fa unes setmanes amb una esfera commemorativa, una bola on hi s'hi veu la inscripció i, sí, tu, en record, a totes les dones i noies lesbianes al camp de concentració per dones de Ravensbruck i d'Ukermark. S'os va perseguir, s'os van presonar, s'os va assassinar, però no s'os ha oblidat. Les idees d'aquesta esfera van aparèixer el 2014 a partir de la iniciativa dones lesbianes feministes autònomes de Alemanya i d'Òstria. Ara bé, aquesta esfera de ceràmica es va trencar en el forn on se la feia pràcticament com una metàfora abans de l'atenció que ha anat acompanyant aquest projecte. De manera que la inauguració al maig només tindrà un caràcter simbòlic i s'acabarà fent la definitiva a la tardor. I els altres grups del moviment LGBTIQ, plus, se'ls inclou, aquest compromís del moviment gai i lesbianes davant d'igualtat de drets i del reconxament social ha configurat molts entorns, anteriors en monuments, sobretot a la dècada dels 90 i a la primera dècada del segle XXI, però aquest compromís des de llavors s'ha anat ampliant altres grups com transgènere, cuirs, no binaris i d'altres. En aquests processos els monuments existents també s'estan reinterpretant. En el millor dels casos estan disposats a canviar o ampliar la recepció que han tingut en el temps i veiem també en els projectes de commemoratius tan actuals com a futurs que aquests grups cada cop se'ls va incluent més. Moltes gràcies per la vostra atenció. Moltes gràcies, Stephanie. Hem pogut veure aquest univers de monuments, monuments memorials i la transmissió dels mateixos a l'espai públic, perquè al final no tots són intervencions arquitectòniques de pedra en l'art públic. També poden ser performance i altra tipus de manifestacions que crec que ha quedat clar a la presentació. Doncs re, la paraula és vostra. Si algú té preguntes... i podeu fer les vostres intervencions, preguntes, comentaris. Fa massa que parlo, he parlat-me s'estona. Tothom està cansat. Hola, bon dia. Soc Santos. Jo aquí vinc avui en representació d'Uxet de Catalunya en l'àmbit sindical i, per tant, també de reindicació al col·lectiu de l'HBTI, a part d'activista. La conferència s'ha sentat molt amb el tema dels monuments que al paper de l'activisme sempre hem reclamat, com una part de visibilitat al carrer de la lluita del col·lectiu de l'HBTI. També voldria fer una referència, perquè per part dels que són amics nostres és l'envençament de la lluita nostra, és la part museística. Sí, però és la mateixa lluita. Repeteixo una travada. Soc Santos. Vinc en representació del grup LHBTI d'Uxet de Catalunya, el sindicat d'Uxet, i a part de l'activista. Comentava que, per part dels enemics nostres del col·lectiu, sempre s'ha volgut menjar la lluita nostra per no considerar-la una lluita amb cara i ulls, i sempre vinculada a modes o una cosa superflua. Els monuments és ideal, perquè és una visió al carrer d'aquesta lluita. Però també volia fer referència, que no s'ha parlat sobre el tema de la memòria museística. Perquè moltes vegades ha estat un lluit de l'HBTI, moltes vegades vinculades als fragmentons, que reivindiquen els drets humans, que hi ha memorial de l'àmbit de l'HBTI. Sobretot perquè sí, sobretot és a partir de la Segureta Mundial, però anteriorment també hi havia intentones de reivindicar el col·lectiu. A nivell d'Europa, de museus són molts petits i sectorials, ni el de Berlín, d'altres, Amsterdam. Però falta una visió dintre del que és reivindicació dels drets humans del col·lectiu de l'HBTI com un àmbit, més dels museus. Més que res perquè es posa en evidència d'una sensació que entres a la porta gran de la història que estàs en un museu. Tampoc és una cosa que està fixa. Però per molts dels que consideren que el moviment de l'HBTI és una moda dels últims anys, a partir del 160, de la psicodèlia, i moltes coses aquestes que ens mantenen. Que creu vostè amb el tema d'incorporar el concepte de l'HBTI en qualsevol museu de reivindicació, igual que en altres lluites, com el moviment feminista i altres. Gràcies. Estic totalment d'acord amb el que has expressat. No conec realment museus grans que decideixin incloure el concepte de l'HBTI+, tens tota la raó. I tant de bo això fos una realitat. Però no et puc dir gaire més perquè és que no en conec de casos. Estic a conec un museu molt petitó, a Berlín, un museu privat, que a vegades estic a rep finançament de patrocinadors o del Senat de Berlín de l'Ajuntament per fer-hi exposicions, però és molt petitó. Sí, totalment d'acord. Jo penso s'hauria d'incorporar la política cultural. Vull dir, si és de... dir-us molt fàcil, fer-ho, que hi ha representants de l'administració, potser no és tan fàcil. Però és desenvolupar en polítiques públiques que englobin i que integri transversalment tot aquestes perspectives. Per això és important treballar des d'una perspectiva transversal i poliàtrica. Però, bueno, heu vist que hi ha molts monuments que van ser i són, finançats per privats, per iniciatives privades. És com una conquesta permanent. Òbviament em sabeu més vosaltres, però és aquesta conquesta permanent de l'espai públic en reivindicacions de fer visible, el que moltes vegades ha estat totalment sovallterna i invisible. I això és molt important. La meva opinió s'ha arribat... Alguna altra qüestió? Bueno, es un comentario un poco acolación de lo que acabas de decir. Hay iniciativas como el Shules Museum in Berlin, donde sí que hay un intento por memorializar de manera museística, pero un problema bastante importante y no sé qué opinará la profesora, es que muchas veces para recuperar la memoria, sobre todo de pocas... Vayamos cada vez más atrás en el tiempo. Necesitamos objetos, objetos de los que hablar, objetos que exponer, objetos de memoria. Y por desgracia las memorias LGTB, las memorias QIR, muchas veces carecen de la materialidad. No que no haya existido, sino que no conocemos dónde están, porque o bien han sido borradas, o bien pertenecen a archivos personales que están muy ocultos. Entonces es una tarea complicada tener un propio museo. Ha habido proyectos y hay ideas, proyectos de nivel estatal español o a nivel local de crear redes memorialísticas. Luego también habría que entrar en el debate qué tipo de objetos queremos conmemorar. Creo que en San Diego, en California, de talla sexual, se extrajo del baño público donde estaba situado y se llevó un museo público como uno de los primeros puntos de encuentro sexual conocidos entre hombres homosexuales en la ciudad de San Diego. Ese tipo de cosas y ese tipo de acciones se pueden llevar a cabo. Pero siempre habrá un debate dado que, por ejemplo, en el caso de Europa los museos tienen un ámbito más estatal y público y suele haber financiación pública detrás. Los intereses políticos que hay detrás. Seguramente la generalidad de Catalunya es mucho más procliva este tipo de iniciativas que yo, por ejemplo, no creo que hubiera una voluntad política por parte del Gobierno de allí ya no de un glory hold sino de cualquier tipo de iniciativas. Y luego, por ejemplo, tenemos en el Museo Reina Socia proyectos que son más archivísticos que hay una relación bastante interesante entre lo que es el archivo y lo que es el museo de albergar memorias de colectivos. Por ejemplo, el colectivo Mercurio que fue un colectivo activista en los años 70. Otros colectivos han donado parte de lo que les queda de su memoria colectiva, archivos, y son accesibles a todo el público. También un problema es de reivindicar que la gente conozca dónde están estos espacios y que puedan acceder a ellos de una manera más libre, más abierta y, sobre todo, utilizarlos aunque sea de manera temporal para exposiciones, etcétera. És un tema muy complicado cuando carecemos realmente de materiales con los que trabajar el reivindicar una memoria que está ahí pero que hay que hacer un trabajo muy fuerte con ayuda de las entidades públicas para recuperarlo. M'agradaria reaccionar brevement. A la Jvules Museu a Berlín, que l'has esmentat, tenen molts objectes. No em sembla que la manca d'objectes sigui el problema. El problema ve per una altra banda i encara si aquest fos el problema es es pot conformar un museu històric amb pocs objectes a través d'altres mitjans. Però si parlem de museus públics a Alemanya només tenim un museu d'història públic en dues ciutats, a Bon i a Berlín. Així que potser els museus haurien de buscar una altra via de gestió. La fundació de l'Holocaust sota el memorial de l'Holocaust també hi ha una exposició i han intentat de manera parcial d'inclaure exposicions sobre la persecució dels homosexuals i les lesbians, però tu no anaves per aquí. Perdona, hi havia una altra pregunta. Sí. Soc Montserrat Escarda. Per tant, el grup de treball de memòria històrica del col·lectiu la GTV de Ciutges i casualment Dimecres va inaugurar una exposició als museus de Ciutges a partir d'una proposta de reivindicació d'un personatge homosexual que va passar els últims anys de la seva vida a Ciutges en José Zamora, que havia treballat en els teatres de París i de Madrid en el temps de l'epoc i després també de la post-guerra. I la idea va ser presentar aquest projecte d'exposició als museus no només per el valor d'aquesta figura artística, Pepito Zamora, sinó pel paper que va representar en la post-guerra a Ciutges, i va decidir passar llargs temporades a Ciutges on hi va trobar una certa tolerància i va poder viure obertament tota la seva vida. Aquest projecte d'exposició l'hem presentat al costat ens ha permès parlar del col·lectiu a Ciutges a partir dels anys 50 i 60 i ara la idea és donar continuació a partir d'una altra exposició dels ciutges dels anys 70 i 80. És a dir, entrar al naumar dels museus de Ciutges en petites exposicions però amb l'excusa de partir d'obra artística parlar del col·lectiu a Ciutges que en el seu moment va ser, encara pot ser, capital gai. Aquest ha estat el nostre començament de treball del grup de memòria de Ciutges. No és pregunta només d'anar de la informació com a part de... Moltes gràcies, una iniciativa interessant. Doncs m'agradaria anar-hi, m'agradaria venir a Ciutges. El Pepito Zamora no va ser part de l'exiliat? No. No. Formar de part del grup de l'Antonio Diollós de l'Alvoro de Retana que sí, que van ser uns empresonats, altres exiliats però ell no sabem exactament per què no pateix directament la repressió. Aconsegueix continuar vivint en aquella post-guerra no sé per què. No tenim prou dades biogràfiques però m'ha agradat per tant aquell col·lectiu, d'algun sí, perseguits i represaliats, ell va poder, almenys a Ciutges, viure tranquil·lament els últims 20 anys a la seva vida. Però pel que sé a Madrid també vivia el d'artament, la seva homosexualitat sense massa entre bancs. No ho dic per què. De part que tenim aquí l'història de referències del Ricard Conesa, que és de Ciutges, però estem fent el projecte, bueno, ja l'hem elaborat el projecte de configuració d'un museu, un espai memorial important al preso model de Barcelona que ho estem fent nosaltres i hi ha un apartat a la primera planta molt important en una secció permanent sobre l'HGTBI, la història i si, a més a més, hi ha testimonis i doncs ens podeu contactar i estaríem molt agraïts d'incorporar-ho. Perfecte, gràcies. Hola, soy José Antonio Frías, soy profesor de... ¿te escuchas? Yo no. Soy profesor de la Universidad de Salamanca del Departamento de Biblioteconomia de Documentación y quería complementar un poco... así, mejor. Gracias. Quería complementar un poco lo que ha comentado Moisés, porque en este momento hace muy poco tiempo la Dirección General de Derechos LGTBI del Ministerio de Igualdad me adjudicó un proyecto en el que estamos trabajando un equipo sobre la situación de las fuentes para la memoria de las personas LGTBI en el estado español. Y realmente bueno, ya aquí he hablado de la cuestión de los museos, de los objetos, de la memoria, etc. Todo está muy disperso. Yo creo que sí que hay algunos museos o algunos centros de arte que han hecho un esfuerzo muy interesante. Especialmente, por ejemplo, la NeoMudejar en Madrid con el archivo Trafeminista Quir que han incorporado materiales de todo tipo. Es verdad que el gran problema es cómo llegar a las personas que poseen este tipo de materiales. Por ejemplo, han incorporado el archivo del colectivo de Taira de trabajadoras sexuales que se disolvió y algunos de los objetos que tienen tienen un gran valor memorialístico, incluso los bolsitos de color de rosa con los que repartían los preservativos, etc. El gran problema es que también para la memoria yo creo que la memoria intangible es fundamental. La memoria de los espacios, por ejemplo, de los lugares, de la música, de tantas cosas. Realmente creo que el reto que tenemos fundamentalmente es crear, generar nuevas narrativas a base de integrar fuentes porque a veces de los espacios ya no queda las prisiones, por ejemplo, entre fias, sí que en la colonia agrícola donde recluían a las personas homosexuales en el franquismo, lo están recuperando como centro de la memoria ahora en Torremolino, el pasaje de Begoña, que a cierto punto yo creo que quizás no se está reflejando demasiado fielmente cuál fue la realidad, etc. Pero creo que a veces incluso lo que hay que hacer es generar nuevas narrativas sobre los lugares y los espacios a base de objetos, a base de referencias en creaciones culturales, obras de literatura, etc. Porque es la única manera de recuperar esa memoria intangible que ha sido fundamental y que es muy necesario recuperar. Nada, gracias. Hola, vull canviar una mica de tema. Sóc Kai, sóc estudiant d'institut, potser és una pregunta una mica tonta, però volia saber la majoria d'aquests monuments són sis normatius, bastant sis normatius. Hi ha una manca de representació em sembla de la part trans, no binària i fins i tot els col·lectius intersexuals és una mena d'aliminació desborrada que la comunitat fa temps que pateix i aleshores la pregunta és què hi fem davant d'això? Què hi fem amb aquesta manca de representació de la identitat no binària i trans en el camp artístic i la manca de popularització de la representació que hi existeix d'aquestes identitats? Doncs és ben difícil respondre. Clar, no sé ben bé què dir-te, que què caldria fer per millorar aquesta situació? No ho sé, potser puc respondre parlant de com aquests monuments memorials funcionen a l'espai públic. Si ens fixem en el desenvolupament de la memòria a l'espai públic el que veiem és que la representació a l'espai públic sempre arriba tard. Sempre arriba molt més tard que no pas la recerca històrica, els debats al no públic, a la universitat, entre els moviments de base, les iniciatives, tot això arriba molt més tard. Ara mateix, a Alemanya i sobretot a Berlín tenim un debat ben complicat sobre perquè el colonialisme i els crimes de l'Alemanya colonial no han passat a l'esfera pública, no? Fa com 6 o 7 anys que se'n fa recerca, que comptem amb grups, animi-initiatives, amb allò, amb això, però el centre de Berlín només hi ha una placa memorial, una única on el 1886 el Reich Alemanya i 12 nacions més es van reunir per decidir què em feien de l'Àfrica. La qual cosa no és poca cosa i segur que apareixeran monuments en el futur, però això comportarà temps, organitzar concursos, plantejar ideas, així que espero que aquesta manca de representació a l'espai públic de les identitats trans i no binàries vindrà més endavant. No sé ben bé com promoure-ho. Podríem augmentar el pressupost públic, clar, per invertir-lo. La memòria sempre és low cost, és de baix cost. Potser no a l'Alemanya, però si agafem a Espanya per referència, doncs hi ha molts problemes a Espanya i a Catalunya. No. A l'Alemanya tampoc hi ha prou finançament per la memòria. Sí que tenim els grans monuments estatals, que són com molts representatius, però també problemàtics al seu torn. I que estan entre el nivell central nacional i els projectes més petitons. Però hi ha una gran diferència. Clar, nosaltres no tenim el nivell nacional ni els projectes petitons. Això sempre és un gran debat. Però bé, podem començar amb el nomen clàtor, com has dit tu i aquests canvis simbòlics, que podrien anar canviant les referències a l'espai públic. Però clar, això estem parlant de molt de temps. Abans que m'oblidi hi haurà una pausa pel cafè, el jardí. L'última pregunta i amb això tancarem la intervenció de l'Estefan i aquest debat. Hola, soy Charlie, soy de la Instituto Barcelona de Estudios Internacionales y si no es molestia em pregunto en inglés porque es más comodo a mí. Moltes gràcies per la representació, ha estat molt interessant. A la idea dels drets LGBTI com a democràtics, que tenien aquesta influència d'idees democràtiques. Potser hauríem d'anar amb cautela, perquè veiem els drets LGBTI com calcom occidental o occidental cèntric, com la idea de la democràcia. Potser hauríem d'anar amb compte. A l'hora de parlar-ne així perquè si no elimina la part d'internacionalització dels drets LGBTI i els conforma com a concepte occidental. Perdó és que no sé si era una pregunta o un comentari. Era un comentari perdó és que anaves molt ràpid i no t'entès. Preguntaves pel context internacional no clar és un gran problema. Clar, perquè òbviament al final es tracta de de l'existència d'aquestes vides homosexuals i lesbians que a dia d'avui pot ser un problema existencial de per vida. Hi ha sentències de mort en alguns països i òbviament en altres llocs els problemes són molt més grossos que no pas en el nostre context i hem de tenir la mirada posada en aquests països. Gràcies, Estefani. Gràcies, Estefani. I moltes gràcies per la vostra detenció. Jo penso que insisteixo que el simbolisme del Triangle també és perquè les administracions, la societat civil i les universitats puguem anar avançant, com a mínim, per posar sobre la taula aquestes qüestions i aquests debats i ho seguirem amb la jornada de tot el dia d'avui. Moltes gràcies Bé, crec que podem començar. Moltes gràcies per acompanyar-nos avui. Continuem després de la magnífica presentació de la doctora Enlits. Continuem en la primera taula, com veu en el programa, és una taula que té tres veus que es convertiran en una, perquè la presentació s'ha preparat per fer una presentació fluida entre els tres investigadors que ens acompanyen, que són en Camil Karczewski de Polònia, en Ricardo Volgarelli d'Itàlia i en Moisés Fernández Canó de Madrid, d'Espanya. Tots ells són investigadors de l'Institut Universitari Europeu que és una de les institucions amb més prestigi pel que fa estudis europeus, amb seu afirense a Florentia i a Itàlia que ens explicaran com els col·lectius LGBTI d'aquests tres països que ells provenen han lluitat pels seus drets allà de tot el segle XX, però també faran un focus especial en com recordem aquestes lluites i en com recorden aquests col·lectius i els seus èxits també en les seves reivindicacions. També entrarem en el debat de la terminologia que hem anat utilitzant a l'hora d'establir el programa de la present jornada que ha sigut un debat llarg tant amb els investigadors aquí presidents com amb la Generalitat de Catalunya que dona suport a la jornada i intentarem explicar una miqueta també per què s'ha triat l'acrònim LGBTI plus LGBTI més si s'utilitza la cuina de cuina si no s'utilitza tots aquests debats també els podrem tocar si més no amb el debat amb tot el públic i bé, finalment espero que els acadèmics aquí presidents ens expliquin o facin referència el títol de la taula que si veieu en el programa es titula xantaia et quedes i bé, és un títol que s'ha agafat d'una de les frases més icòniques d'un dels programes televisius més reconeguts del món cuir arreu del món que presenta i dirigeix en Rupol i bé, de manera per fer una menció en aquest món cuir els acadèmics que tenim avui amb nosaltres han triat aquest títol doncs donem la paraula en Camil que començarà la presentació i ens em posem a l'aire perquè serà un altre títol i també la taula i bé, tenim... Hola. Si no ho sembla malament em posaré dret per fer la presentació perquè em resulta més fàcil parlarem de recordar i de les memòries en aquests tres països europeus i per aquells que no conegueu aquesta referència més famosos, on els participants, que eren drag queens, lluitaven pel títol de la millor, o el millor drag queen, i a cada episodi, al final de l'episodi, el jurat, que consistien famosos del món queer, deien quins s'havien de quedar i quins se n'anaven cap a casa. Era una gran tensió. La persona que tenia la sort de quedar-se li deia en xantae y os deí, xantae y et quedes. I es va convertir una mica en un moment icònic, molt simbòlic. I per a nosaltres va semblar molt interessant, també, perquè és un moment que pot desdevenir una metàfora de la situació en la comunitat queer, decideix a qui recorda, aquí, per atenció, i una mica aquí deixem de banda en el nostre relat. No és una decisió que correspongui a tothom, sinó una decisió que correspon el col·lectiu a la comunitat. I us volia preguntar, ara per començar, en el principi, sabeu quan es va descriminalitzar a Polònia els actes homosexuals, o ho podríeu endevinar, més o menys, si ho haguessiu de dir, què creieu que va ser, que es va descriminalitzar l'homosexualitat a Polònia? 1932. A Polònia va ser el segon país, el segle XX, després de la Unió Soviètica, que va descriminalitzar els actes homosexuals, en fet, en aquest sentit va ser un país pioner, i aquí podem veure el cap de la comissió que va decidir descriminalitzar, de fet, va ser una decisió que ja seria pres a principis dels anys 20, però hi havia altres qüestions més polèmiques, i finalment va encaldre 10 anys abans que no s'incorporés en el codi penal que apareix aquí a la mà esquerra. Vam decidir començar fent un repàs ràpid a la història europea, des de la perspectiva cuir, i enfocant-te des de qüestions que sovint no són tan conegudes, perquè sovint veiem un mapa d'Europa que ens parla un relat d'associacions civils, o per ells de fet, o matrimonis del mateix sexe, i és prou conegut, diria, tant com per què no ens ofereixi una altra història ben diferent on hi ha pioners, crec que també Espanya, però també Dinamarca, Polònia, els països que van començar, i llavors també l'altra és l'alcaldessa de Europa, però quan pensem en la criminalització dels actes homosexuals a Europa, és un relat que és més problemàtic o que com a mínim ens posa, ens qüestiona més la visió que tenim de diverses parts del continent. A principis del segle XX, i evidentment el mapa polític és ben diferent de com és ara, de fet, hi havia dos sistemes. Un, el que seria més o menys d'Europa del sud, basat en el codi napoleònic i que tradicionalment no criminalitzava l'acte homosexual com a tal, si bé, sovint es perseguia als homes a renda altres qüestions, com conductes indecents o pel fet de ser vagàvols. I llavors, una altra part d'Europa que sí que s'adreçava aquest grup que el represaliava i com abans l'Estefa ni deia el paragraf 175 d'Alemanya i el 129 d'Austria, per exemple, i de fet hi ha dos exemples a Europa, a Ústria i a Suecia, que criminalitzaven també els actes homosexuals entre dones, força únic i de fet encara és polèmic i saber per què era així. Llavors, després de la primera guerra mundial, passa el que anomenem la primera onada de criminalitzacions. Aquest seria el MABA que ho respondria. La Rússia soviètica va començar el 1917, amb aquesta tendència, després el 1932 es va descriminalitzar a Polònia, l'any següent amb les mateixes estipulacions a Dinamarca, Suïssa, el 44 de Suecia i els anys 30, Estònia també, i sovint soblida, i Islàndia. I, de fet, aquest procés una mica acaba amb la fi de la Segona Guerra Mundial. Predaccialment comença en entorns germà no parlant, amb l'activisme i va fer, per exemple, amb la República de Weimar, al final dels anys 20 i principis dels anys 30, amb l'arribada de Hitler, tot això, aquesta idea al final es va acabar, però sí que va influir en molts altres països i activistes, com Magnus Hyssfeld, que va anar diverses vegades a Estònia per pressionar, perquè es canvies la llei, i també va influir en pel canvi legislatiu a Dinamarca i a l'hora de Polònia. I el que va passar després, un any després que Polònia es descriminalitzés, tal com es tenia el poder a la Unió Soviètica, després torna a criminalitzar la homosexualitat, després l'expansió territorial, fa que la llei s'amplia i arribi a Estònia, després de la Segona Guerra Mundial, també Espanya i Portugal acaben amb aquesta, per així dir-ho, tradició més liberal, i segons tinc entès, el 1954, l'Espanya franquista criminalitza també la homosexualitat. Llavors, el que anomenem la segona onada de criminalitzacions, que té lloc, sobretot, durant mitjana de cada dels 60 fins als 80. El 83, descriminalitza, el 79, Espanya, hi ha una onada sobretot als 60 i 70, relacionada únicament en part amb la revolució sexual, en països com ara el Regne Unit i Alemanya, però els països a l'altra banda del Taló de Ser, sobretot Czechoslovàquia, i també Hongria i Bulgaria, s'anticipen una mica. Per exemple, a Alemanya de l'est es va descriminalitzar un any abans que a Alemanya occidental. Curiosament, també, entre aquells que anaven una mica endarrerits, a Ústria el 71, el 72, per cert, noruega, i tot això té lloc uns 30 anys després de la descriminalització que havia tingut Lloca Polònia. Llavors, a la década dels 90, amb el col·lapse del sistema de la guerra freda, tenim el que anomenem la tercera onada de descriminalització, on hi ha nous països, però també Irlanda. Em sembla que va ser el 94, o Liechtenstein, que és una petita incorporació. I, de fet, quan ens fixem en aquest mapa, podem veure que el relat és una mica diferent del que tenim quan parlem d'igualtat en el matrimoni. I ja es veu en el taló de ser, i en molts d'altres que no hem sentit. Centrant-nos una mica ara en el cas de Polònia, i potser que sembla un tema molt distant, i potser alguns de vosaltres no heu sentit res sobre la història del moviment cuir a Polònia, una mica perquè entenem la cronologia. La cronologia homosexualitat apareix al 1893 a Polònia, i un estudiant polonès d'Arts, que és un fundador famós de la sexologia, és qui adapta el terme, i els seus estudiants incorporen aquest terme a la llengua polonesa. Però el 1915 a 1917 és quan tenim les primeres novel·les, relats breus, escrites per gent de la comunitat cuir, i que em presenten el desig cuir d'una manera afirmativa. Llavors hi ha el període d'entreguerres on Polònia soleix la independència, i el 1923, per exemple, hi ha un escàndol sobre una magesa lesbiana, i la magesa, durant el judici, afirma que ser lesbiana no és ofensiu, que no és de ni gran per a una dona, i el 1932, com deia, es descriminalitza la homosexualitat. Llavors tenim un període de la Segona Guerra Mundial, els Triangles Roses, un tema molt diferent per si sol, i acabada la Segona Guerra Mundial arriba a l'època del comunisme. El que en el relat tradicional sovint no es comenta, però que diria que és molt típic i en la història polonesa, si mirem des d'una perspectiva cuir, és que hi ha moltes similituds en què per la part més catòlica, més conservadora, més de dretes, de l'espectre polític, que el fan que sigui semblant el règim comunista, i sobretot pel fet de ser molt poderosos en aquest sentit. És a dir, la mostra en públic de qualsevol conducta no normativa no s'acceptava. Hem de recordar que als anys 20, a Bersòvia, tenim una pel·lícula molt famosa als anys 30, amb una drac cuint i treballadores sexuals que desapareixen als mitjans dels 30, i no reapareixen fins que s'acaba l'època comunista. I el 1983 hi ha un intent d'endagar un moviment, altra cop a Polònia hi ha un activista, ha fet un immigrant austria de Viena, que es creu o que prepara una revista a Viena, la copia i la distribuïs de manera ilegal a Polònia, i és l'inici d'aquesta nova onada del moviment cuir. A mitjans dels 80 hi ha una operació policial que es va convertir fa ben poc en una pel·lícula que es pot veure per Netflix, que es diu Hiacint One, i la policia intenta enregistrar tots els homosexuals a escala nacional, però també ve la fi del comunisme, i també amb l'inici de la crisi amb el VIH, tòtica, realment no s'ha estudiat molt el que va passar en aquella operació. I llavors, com a data simbòlica, el 2020, amb les darreres eleccions presidencials a Polònia, on per primera vegada, i de manera explícita, es va oferir l'homofòbia com a arma política, de manera explícita, per guanyar les eleccions, i també va servir com a catalitzador per a la comunitat LGVTIC. Llavors, a l'hora de pensar en commemorar i en la memòria, el que comentava abans l'Estefany, i jo diria que hi ha tres maneres en com la comunitat cuir es refereix a Polònia al passat. Una, commemorant les víctimes de la represàlia, de la persecució, que és el que es veu sovint en el context dels monuments, en el cas dels Triangles Rosa, de la Segona Guerra Mundial. Llavors, una altra, bastant, que sovint ho es veu com al contrari per part de la comunitat cuir. No tant centrar-se en els màrtirs i en el patiment, sinó mostrar un relat més positiu, més afirmatiu, que busqui recuperar les històries més oblidades o parlar de personalitats que anteriorment van sortir de l'armari. Llavors, una tercera manera és la lluita pels drets i per la ciutadania, pel sentit de pertinència, per la pertinència, mirant a vegades d'adquirir legitimitat i respectabilitat, per exemple, mostrant el com de prop 60 cap a la nació i cap als valors de la comunitat. I des que es va acabar el comunisme, la majoria que han fet els governs, sovint és ignorar o silenciar-lo o quan el subjecte es cuir miren de dir que formen part de la nació, una cosa que sovint es diu és que és bé d'oxident, això, que és una inversió d'oxident. I crec que en part és això el que plantejaves abans, que preguntaves abans, sembla que s'hagi imposat, això de Polònia. I com la Stephanie Endlich comentava abans, abans d'aquesta història més aturmentada sobre l'art de Sant Martí a Barcelona, és un debat, a més que encara segueix, sobre reconstruir-lo d'una altra manera, és un moviment que ve de la base, però no hi ha monuments en l'entorn públic. I tampoc no és que ningú discuteixi, conec, evidentment, activistes a Polònia, però no és un tema que aparegui. Crec que és perquè es creu que és massa difícil i que ara no és el més important quan hi ha una manca de drets o una manca de protecció jurídica, per exemple. Però una de les maneres de commemorar aquest moviment, sobretot en cara de base, i d'offerir una memòria del passat, i aquest és un llibre, per cert, que es va publicar l'any passat, on parla dels homosexuals durant la Segona Guerra Mundial, amb el títol de ells, ha estat nominat a un dels premis literaris més prestigiosos a Polònia, va ser sorprenent. Però també hi ha altres exemples que estan entrant en l'àmbit en l'esfera pública. Un altre aspecte que comentàvem, és recuperar les històries oblidades o silenciades de cuir. Aquí hi haurò Estatjiškjević, un dels autors més importants a Polònia durant el segle XX, i aquí diu que ho sabria el més important, un dels més prolífics, i tenia una dona, i sabem ara, a partir de les seves cartes, que a vegades li agraven les dones, tenien fills, i també tenia relacions amb molts homes durant la seva vida. I, de fet, l'adjectiu cuir, descriu molt bé la vida de Jaroslav Ivakshkjević, i van començar a fer-ho públic, i amb aquestes imatges, amb aquestes fotografies que havien fet d'ell els seus amics, que mostren una manera molt bívida de la comunitat homosexual als anys 20 i 30 a Polònia, i aquí es busca recordar, no tant la part del patiment sinó una visió més positiva, més afirmativa de com gent famosa dins de la història polonesa eren cuir. Aquests són altres exemples, són llibres molt populars, homografies, són biografies molt curtes d'algunes de les figures públiques més conegudes en el segle XX a Polònia, Olga Tokarczuk, guanyadora del 9, ara fa dos, tres anys, i Jaroslav Ivakshkjević, ara també, t'hi diu, finalment, aquí, quan es va arribar a publicar el llibre. Però bé, és un altre cop la idea que formem part del país, part de la cultura polonesa. Aquí un altre llibre, un amic, sobre la dona Magèsa, que aquí es va acusar de ser lesbiana, com us comentava abans, i va ser la seva primera biografia, on es parla del judici. I llavors el tercer que comentava, el fet que es busqui, se'ls busqui en clau. Aquesta és una imatge a Breclau, a Breslàvia, aquí on podem veure aquestes mostres, amb la bandera de l'art de Sant Martí, amb els colors de l'art de Sant Martí, però mostran també que formen part del país, i per a molta gent conservadora es va veure com un tank, o el fet de que estessin una mica ficant-se amb la bandera polonesa. Però hi ha molta gent, també, dins de la comunitat de l'EGVTI, que és nacionalista, molt nacionalista. I, finalment, dos exemples, perquè veieu com l'ús de la memòria, com a eina política, i la lluita per els drets cuirs s'està utilitzant. El més famós, quan van tenir lloc als aldarulls, els carrers del 2020, a Bersòvia, hi va haver un prolec important. Entre 2019-2020 va sorgir una idea curiosa, no sé on, però d'algun cercle conservador, de proclamar que algunes comunitats municipis estaven lliures del país de l'EGVTI. Unes 100 comunitats, de fet, s'està declarant com a zones sense l'EGVTI, com podeu veure aquí marcades en el mapa. I, de fet, els Bers són els que després es van fer enrere, o que van deixar davant d'aquesta idea. Per tant, a vegades es va tractar, però no hi va haver prou suport dins de les comunitats, però en vermell, aquí sí que les iniciatives van tenir èxit. Va ser un sentiment que es va mostrar, que es va declarar, i que el president de Polònia, en la seva darrera campanya, ho va fer palès. Quan no tenia massa clàssic, acabaria guanyant, de fet, les enquestes el posaven per darrere, i va desplegar aquest discurs anti-EGVTI pensant que era molt intel·ligent, però crec que no s'havia utilitzat l'Europa des de la Segona Guerra Mundial, i mirem, com a mínim, de tenir presents que aquestes coses no es fan servir per propòsits polítics, però ell ho va fer, i li va anar bé. Va guanyar les eleccions, i, de fet, va dir que la gent, o la comunitat LGBTI, no són gent, que són una ideologia. I, de fet, va aconseguir mobilitzar la gent, i va començar a organitzar-se aquesta protesta. La imatge que ens ha enllet abans de la dona amb la bandera forma part d'aquestes protestes, i, de fet, hi va haver aldarulls durant diversos dies, protestes al carrer es van bloquejar, carrers a llocs diversos, però em sembla que va ser l'agost de 2020 que hi va haver un punt d'inflexió en l'activisme polonès, que ha sempre estat molt pacífic. Com la majoria d'Europa, com a Òstria, per exemple, mai no hi va haver uns aldarulls tipus town wall, al final és una història dels Estats Units, però aquí un grup de joves activistes van dir de cop i volta que ja no hi creien aquest pacifisme, que no havia portat a res a Polònia, i van començar a dues termoleccions més provocadores. Per exemple, una d'elles va ser agafar banderes de l'art de Sant Martí i col·locar-les en els monuments més importants, els més simbòlics, com per canviar de curar, diguéssim, els monuments més simbòlics. Per exemple, van col·locar una al Jesús a la Creu, que és un lloc molt simbòlic de Barcelona, que va anar davant de l'Església, on està el cor de Chopin, que de fet va ficar de manera il·lícita la seva germana, els anys 30, però que va quedar destruïda pels nazis. I aquesta imatge és molt famosa. Em sembla que és típic dels llibres de text d'història, aquesta escultura caiguda de Jesús, que va quedar destruïda pels nazis, per tant, profenada davant d'aquesta església destrossada, després d'aquests alderulls de Bersòvia al 44. I aleshores, després d'això, aquests activistes van reivindicar l'estatua i li van col·locar la bandera. Van fer aquesta mena d'apropiació dels monuments i hi va haver una resposta governamental. Em sembla que va ser el dia següent, el primer ministre va dir que havia quedat profenada, aquesta escultura va publicar una fotografia seva rezan i de genolls davant d'aquest Jesús, i va posar un espelma. Aquest és el primer ministre, el que apareix a la vostra esquerra. Va deixar-hi, com dic, un espelma com l'espelma oficial del govern. I aquí tenim els activistes, qui ha esmentat gent bastant jove, el seu líder estranger, de fet, és una persona no binària, doncs una cosa complicada de país a la societat polonesa i sobretot als conservadors. I com a resposta, el que vam fer va ser robar l'espelma. Se la van endur el pont que hi ha al mig de Bersòvia, on ara fa un any una persona transgènera es va associar des d'aquest pont. I, òbviament, els mitjans de comunicació em van donar cobertura i va haver molta difusió. I el que posa el cartell és imbècil, l'espelma hauria de ser aquí. Aquesta persona és Milo, la persona transgènera, que va saltar el vistula des d'aquell pont, el 2019, l'aigua congelada, us ho podeu imaginar, són condicions climàtiques molt dures, sobretot a l'hivern, va morir, però va deixar enrere una carta on expressava la seva frustració amb el sistema i també amb els psicòlegs, els terepeutes, els mitjans que l'havien intentat curar. I aquesta és l'espelma. Hi ha una bandera, hi ha un escut i posa primer ministre. Aleshores van agafar, van robar l'espelma i la van col·locar de manera simbòlica, on ells creien i jo crec que hauria d'haver estat col·locada. Hi ha una altra manera molt semblant d'intervenir en l'espai públic. Aquí tenim la Maria Konaputskina, una altra escriptora famosa. No us sorprengueu, perquè hi ha moltes figures poloneses públiques i escriptors. La Maria Konaputskà, com us deia, és una escriptora nacionalista molt famosa, que pertanya aquesta corrent patriòtica de nacionalisme polonès del segle XX, però, òbviament, en un matrimoni hi ha una correspondència amorosa entre la parella, i en aquell moment no s'utilitzava la paraula homosexual, per tant no sabíem ben bé quina autopercepció tenien, però la Maria Konaputskina va viure amb la seva parella, amb la seva dona, com a parella fins a la seva mort. I aquí el que van fer va ser col·locar-hi banderes en aquesta escultura de la Maria Konaputskina, o pintar amb els colors de l'arc de San Martí al voltant dels monuments. I, òbviament, això genera molta resposta. Això és de 2022 el Parlament polonès va proclamar l'any 2022 com l'any de la Maria Konaputskà. Sense fer cap esment a la comunitat queer, ni als símbols de l'arc de San Martí, ni als drets de la comunitat LGTBI+, sinó amb una bandera polonesa, és a dir, intentant recuperar aquest... aquesta narrativa nacionalista i heterosexual. I ja està. Em sembla que m'he passat una mica amb el temps. Em sap greu. òbviament podem parlar-ne, si teniu preguntes, i em sap greu si ha estat una mica dispers, però vaig haver de prendre decisions sobre què incloure i què no. I com que l'Estefany ens l'hi ha parlat de monuments, doncs crec que hi ha monuments o maneres de memorialitzar que són adaptades, a DOC, que apareixen, desapareixen, són sobre parets, sobre monuments, i que, sovint, són molt més provocadores i suposen més dificultat que els monuments que decideix la comunitat. Com en aquest cas, doncs, col·locar-li una bandera de l'arc de San Martí a un Jesús a la creu, que em sembla un acte molt... molt de significat. I només diré, com a nota al peu, que no és tan provocador com podríem pensar, perquè Margot, l'activista transgènere, va escriure, no sé si la seva tazina doctoral o tazina de màster, no recordo, sobre el catolicisme. I sempre ha afirmat que és catòlica creient, però el seu torn també lluita pels drets de la comunitat LHBTI. Espero que us hagi agradat. Moltes gràcies. I li passo la pal·lareula amb mueses. Se'm sent, sí, oi? Se'm sent a la sala? Em disculpo perquè jo sóc més gandul que en Camíli, em quedaré assegut, espero que no em sàpiga greu. Començaré la meva presentació amb una imatge que segurament coneix tothom, i si no la coneixeu és de Barcelona, és molt coneguda. És una de les grans... un gran dels grans records de les lluites a Espanya, lluitant per un moviment d'alliberament sexual, però no em centraré en aquesta història, i de fet m'allunyaré bastant d'aquesta perspectiva dels moviments d'alliberament sexual, perquè la meva perspectiva històrica és bastant diferent. El meu títol és revelant allò ordinari la importància de les històries cotidianes en la memòria col·lectiva, i aquí em posaré una mica personal, perquè jo vaig créixer en una província del sud-est, al BACET, em vaig anar a València als 18 anys, estudiar història, vaig fer la meva atesina de màster aquí a Barcelona, i durant aquests 6 anys d'estudis d'història, ningú em va esmentar a cap classe res sobre la història de la GBTI. A la meva atesina de màster, sí que vaig assistir a un seminari sobre la transició democràtica a Espanya, i allà sí que em van dir que les lluites de la GBTI van formar part del moviment de transició, però no es van concentrar en les qüestions concretes que afectaven a la comunitat de la GBTI durant el franquisme, però començaré amb una petita història. El 21 de desembre de 1957, a Madrid, a la Plaza Mayor, que és una de les fites històriques més importants de la ciutat ara mateix, coneguda perquè un alcald era fa uns anys, un alcaldessa va recomandar a la gent que es prengui un cafè con leche a Plaza Mayor en un anglès macarronic. Un grup d'homes entre 20 i 25 anys eren les 11 de la tarda i s'ho estaven passant bé. L'hivern a Madrid és fred, i la policia va veure que estaven fent festes, ho passaven bé en aquesta fita històrica de Madrid, i no era com ara que està ple de restaurants, bars i turistes, i el moment era un dels punts principals de prostitució, i no era el monument històric que es deia d'avui, era el típic lloc per a vagos i maleantes. Aquest grup va quedar arrastat per la policia i un d'aquests joves que va ser arrastat, jutjat i conduït a la Direcció General de Seguritat a la Porta del Sol era el centre de seguretat on arrastaven els gais. I, de fet, en aquests tràmits, van descobrir que portaven les fotografies, aquestes fotografies que apareixen a pantalla. He desdivuixat-les els rostres, perquè vull mantenir l'anonimat d'aquesta persona, però aquesta història ens explica una cosa que no podem saber i que no sabrem mai, perquè una de les imatges, la primera, és un noi amb una flor, i si no hi hagués la part pixelada, veuríeu que va maquillat, en l'altra veiem el mateix noi ballant amb un altre noi, i la tercera imatge ensenya, potser, dos amics a la platja o una altra cosa. Què vull dir amb això? Normalment, quan pensem en la història de la comunitat LGBTI, pensem en la història dels moviments de lliberament sexual, perquè és la història de com hem lluitat contra les criminalitzacions en diverses parts d'Europa i del món, i com conmemorem aquestes lluites. Però aquest enfocament sovint passa per al tots els aspectes de la nostra memòria queer. Per exemple, un enfocament diferent seria treballar en les memòries queer a través de les històries locals. Les històries locals poden semblar estretes, perquè sembla que només ens centrem en una ciutat, en un lloc concret, com Barcelona, Madrid o Nova York. I un dels primers exemples seria Gay New York, el 1994, un dels llibres que se centraven en un lloc concret. Després tenim Queer London de 2005 i altres exemples, com Queer Budapest. Però tenim obres com aquestes sobre Berlín, sobre Londres, amb diverses perspectives i històries, i sobre Barcelona hi ha els antisocials, que no només es basa en Barcelona, sinó que compara a París i Barcelona, però inclou molts altres llocs. I aquests llibres, tot i que se centren en la història de la repressió dels marcs legals, però també treballant en allò cotidia, perquè la història local, la història des de baix, no des de l'administració ni del sistema de justícia, sinó la història cotidiana, des d'aquesta perspectiva cotidiana de les persones Queer, utilitzen arxius orals o arxius tradicionals, però es basa en aquesta idea de lloc cotidia que reconstrueix històries que tradicionalment han quedat fora de la narrativa historiogràfica. Si intentem buscar la història Queer, els llibres d'història, només trobarem una referència a les lluites LGBTQI als 70, però res més. Hi ha una referència a com vivien les persones Queer abans d'aquestes lluites. I després en podem parlar, però a vegades aquests enfocaments historiogràfics sempre venen des d'un punt de vista teleològic. Què vull dir? Ja sabem el que va passar ja. Sabem que als anys 70 hi va haver un moviment històric i polític que va lluitar per la nostra llibertat i que vam aconseguir una sèrie de drets i que seguim lluitant per aquests drets, per més drets, i que lluitem contra algunes idees aquells passats, però l'any 62 o el 57, com aquesta persona que us he ensenyat, no sabien que als anys 70 hi hauria un moviment de llibertament i eren gent Queer que seguien tenint una vida Queer, sexe Queer, intimitat Queer i memòries Queer que també són importants perquè forma part de la nostra història compartida i de la nostra comunitat. És per això que centrar-nos en aquestes històries, en les històries cotidianes, dona visibilitat a allò invisible, les realitats desconegudes i ens ajuda a debatre aquest discurs monolític amb invisibilitat i manca de presència de persones Queer a l'espai públic a les ciutats i també revela altres coses, qüestions de classe o de la condició d'immigrant. Per exemple, si agafem un llibre de text d'història, no hi ha menció a les persones Queer. És com si als anys 70 apareguéssim del no res per lluitar pels nostres drets. Sembla que haguéssim estat invisibles abans del 70. No hi érem a les ciutats. És parlar un segon amb una persona grana de la nostra comunitat i ràpidament descobrim els llocs, les lluites cotidianes que van haver d'educar a terme la seva vida abans d'aquesta revolució del 70. Una altra qüestió metodològica i conceptual important per mi és que les vides Queer sempre han ocupat l'espai públic. Les persones Queer a la història no hem tingut dret a la privacitat, a la vida privada. Perquè a la societat i fins i tot nosaltres mateixos hem sotmes escrutinit tot allò que hem fet. Els nostres cossos, les nostres vides sempre han estat públics. O bé a casa o al carrer sempre som cossos públics. I això vol dir que els carrers, les instal·lacions públics, les ciutats, però també les nostres llars pertanyen a la domesticitat i a les persones Queer. Per tant, hem de parlar d'aquesta domesticitat Queer en el sentit més ampli que tingui en compte tant allò públic com privat. Perquè no hem tingut dret a un espai privat per nosaltres. Perquè ni a la família, ni a l'estat, ni a la força policial, sempre hem estat sotmesos escrutini en allò que fem, com ho fem i on ho fem. La meva recerca s'escentra en Espanya i jo em centro en la història local de Madrid perquè és la més fàcil entendre les fonts en espanyol, per això treballo sobre Madrid i també perquè a l'estat espanyol no tenim històries locals. Coneixem molt poca cosa, a excepció de Barcelona, potser és la ciutat més coneguda, però hi ha ara mateix molta gent treballant a tot Espanya per recuperar aquesta memòria i això, d'alguna manera, reflecteix el que hem dit abans. La mena d'objectes, el tipus de materialitat, què hem de recuperar? Ja coneixem el marc jurídic, coneixem la llei de vagos i maleantes i la de peligrosidad i rehabilitacions socials. Són les dues lleis principals que afectaven la vida i l'experiència quotidiana de les persones cuir, però no vol dir que abans del 54 no hi hagués judicis, ni persecució de les persones cuir i hi havia altres càrrecs com escàndol públic i abans de Franco no podem pensar que no existia la homofòbia, no era ben bé una realitat. M'agradaria tractar dos exemples més. La història local pot oferir-nos moltes referències a temes diferents que van més enllà del marc jurídic. És important aquest i aquestes fonts que jo aconsegueixo gràcies a la llei de vagos i maleantes a Madrid, és a dir, utilitzo les fonts jurídiques, però des del punt de vista de lloc quotidia i de la vida del dia a dia. Aquest cas, per exemple, és molt complexa, però faré una sèrie de destacats que em semblen interessants. És l'Arxiu 176 i 104, mateix cas, un dels arxius és per uns afectats i l'altre per als altres. És un dels casos de dues dones que he trobat, per tant és un cas d'homosexualitat femenina, i no només perquè sigui un cas sobre les vianes regit per la llei de vagos i maleantes, on s'ha dit abans que a vegades hi ha una mancança, una llacuna en què és la història de les dones les vianes, però aquí sí que és un cas d'aquests. Y besándola en la boca, comportándose por consiguiente como un hombre acostado con una mujer, salvadas las naturales diferencias dada la identidad de sexos. Aquests arxius inclouen pàgines i quàntics pàgines, de fet es podria escriure un llibre sense, sobre aquest cas, perquè els mitges i els jutges estaven intentant entendre com dues dones podien fer sexe. Realment estaven molt sorpresos que aquestes dues dones poguessin tenir una relació sexual. De fet, gran part de l'arxiu no és una acusació, és demostrar que hi va haver un acte sexual, perquè hi ha una manca de penis aquí, i estem parlant de dues dones, dones sis, no pas transgènere, i vam pensar, ostres, no les podem acusar, perquè no hi ha penis. Per tant, no hi ha sodomia, no hi ha acte sexual, però al final hi ha un psiquiatre forense i un informe d'aquest que diu que l'altre dona que va participar d'aquesta situació era molt masculina, baixeta, mal educada, amb una conducta molt masculina. Per tant, al final vam decidir que se les havia de jutjar, aquestes dones, perquè aquesta masculina estava utilitzant a l'altre dona més femenina, més jove, i no sé, potser se la podia culpar, però se la va culpar amb l'excusa que era masculina. És a dir, bàsicament jutjaven el seu... aquest viatge de gènere per acusar-la. I la història local ens ofereix molta informació, el franquisme, el seu enfocament de gènere, el binarisme, i aquesta idea que una dona masculina és una dona o no és, i aquesta mena de debat ja es tenia als anys 60, però també ens explica gran cosa sobre com... què volia dir ser la parmasculina d'una relació l'ésbica i quina diferència volia dir això? En aquest cas, l'altra dona, la dona masculina, va quedar condemnada i de fet va anar a presó, mentre que l'altra dona, que va dir al final... bueno, que estava enfadada... i que, bàsicament, que havíem fugit i que l'havia tret els diners de l'altra dona, utilitza una paraula concreta, un moment d'oblid, però aquest moment d'oblid es veu que dura dos o tres anys en què va tenir una relació sexual amb aquesta dona, potser no va ser tant un moment, però bé, lluitava per mantenir-se amb vida i en llibertat, no podem condemnar aquesta persona, aquesta dona per intentar ser alliberada. Però aquesta història ens explica moltes més coses. Una de les coses, quan parlem de l'estat espanyol, és que ens centrem en Madrid i Barcelona. Jo estic fent el doctorat sobre Madrid, per exemple. Però cap d'aquestes dones eren madrilenyes. La més jove era Gallega i la més gran era Malagueña. I, de fet, la història de l'altra dona és bastant interessant. Havia nascut a Granada, però se n'havia anat de jove a Malague. I a Malague es va intentar fer monja, però la van fer fora, la van expulsar del convent amb dues dones més. Hi ha una carta del bisbe de Malague, em sembla que és que descriu la situació i no s'especifica per què se les va expulsar del convent. Però hi va haver unes conductes estranyes entre les tres, després se'n van a Barcelona, van viure aquí, no hi ha gaire registres sobre el que van fer aquí, i al final se'n van a Madrid. I a Madrid inauguren una mena d'hostal per noies joves. I aquest hostal estava al centre, el vell mig de Madrid, molt a prop del Congrés, a la carrera de San Jerónimo, i durant molts anys va ser un lloc per jovenetes, senyoretes. I què passava allà? Doncs no ho sabem, però si ens fixem de prop en la història local de Madrid, veiem que moltes dones lesvianes que venien de molts llocs d'Espanya potser es trobaven allà o no. Aquest cas va començar quan aquesta noia, la Gallega, se'n va anar a Madrid, va començar a viure a l'hostal, i al cap d'uns mesos de viure, la dona de l'Enjarón va començar a tenir una relació més íntima, i la dona més gran li pagava una habitació més gran, anaven de vacances a l'Enjarón, a l'Enjarón també la gent va començar a parar-hi. Atenció, perquè també hi organitzaven festes, orgies, etcètera. Normalment ens plantegem que són els espais rurals que van a la gran ciutat, però aquí és una persona que anir a l'Enjarón se'n va a Malaga, a Barcelona, a Madrid, però després torna de vacances a l'Enjarón i a l'Enjarón, un espai rural, doncs també hi havia molt de sexe, segons els arxius. I el meu últim cas, que també planteja molts temes, és ben complexa. Un estudiant canari de medicina que se'n va a Madrid per fer el doctorat en medicina va ser detingut diverses vegades, als anys 60. La primera vegada que el van detenir va ser per tenir sexe, em diu, a l'Àrsus Homes, però va ser detingut moltes vegades, de fet el seu arxiu, més o menys té aquest gruix, també li podríem dedicar un llibre sencer, però parlem de la connexió entre ciutats aquí. Per exemple, ell va tenir una relació amb un altre home de Barcelona, aquest paio de Barcelona havia rebut el rebuig de la seva família, va decidir anar-se a Madrid i tota l'estona viatjava entre Madrid i Barcelona. I parla d'aquesta connexió entre dos grans ciutats i com la gent es traslladava buscant espais de llibertat. Òbviament Barcelona, aleshores, podia ser un espai de llibertat, però si tens el rebuig familiar, el que has de fer és buscar-te un altre lloc. I podem anar treçant el recorregut d'aquest home, que no només va a Madrid, sinó que va buscant per Espanya espais de llibertat, aquí i allà, i el anem a trobar, al final el trobem a Madrid, on el detenen. I una cosa que em va sorprendre és que hi ha diverses cartes, cartes manuscrites, en aquest arxiu, de l'home Canari, que li escriu a la família de l'home de Barcelona, i demana als pares del Barcelona que rebutgi el seu fill, perquè sembla que l'home de Barcelona tenia diverses parelles, i el Canari n'estava gelós. Llavors, el Canari li demana a la família de Barcelona que rebutgi els altres xicots, i que es quedi amb ell, no utilitza la paraula xicot, però bé, hi ha una connexió emocional. I encara és més interessant el cas, perquè a mi tant del 60 el Canari torna a ser detingut, en aquest cas, per tenir una relació amb una troma a Madrid, i l'interrogan, hi ha un arxiu de l'interrogatori molt llarg, i li demanen aquí quines altres persones cuir coneixen a Madrid. La policia tenia molt d'interès. I aquí ell es menta un alemany. I la història d'aquest alemany és bastant interessant. Tinc el principi de la declaració de l'Alemany per qüestions d'anonimat eliminat al nom, però qui es diu? 54, el declarant i jo de su patria. La Alemanya occidental, per tenir pendientes dos causas por homosexualismo. Pasado a Suiza, donde permanece algo más de un año, al cabo del cual fue detenido por la policía Suiza, quedando indocumentado al huir de Suiza para pasar a través de Francia a España, donde entra candestinamente el día 31 de marzo de 1956 por el monte. Se trasladó a Madrid para ocupar el puesto de socio gerente de la empresa. I won't mention the name of the company, because it would be... No diré el nombre de la empresa, perquè seria una manera de reconèixer d'aquí parlem. So, we... Per tant, tenim un alemany de l'Alemanya occidental que arriba a Espanya al d'en 50 buscant llibertat. Quan ho vaig llegir, la veritat és que em va costar molt d'entendre, però hem d'entendre que en aquell moment l'homosexualitat també estava criminalitzada i, per seguida, a l'Alemanya occidental. De manera molt diferent, però si s'hagués quedat a Alemanya, hauria estat empresonat. Per tant, per què decideix venir a Espanya? No perquè la cosa fos millor aquí. No, no té res a veure. Però sí que hi havia una mena de privilegi que trobem als arxius de històries locals que tenen a veure amb la classe i també amb l'origen. Gairebé mai les persones de classe treballadora de barris, treballadors de les ciutats d'Espanya doncs quedaven detinguts, havien d'anar a la presó, havien de pagar unes moltes altíssimes per aconseguir la seva llibertat. I, en canvi, els europeus o els dels Estats Units que vivien a Madrid, el règim no els condemnava de la mateixa manera. Si se'ls enxampava en una relació sexual, doncs sí, però la condemna mai no era la mateixa cap als espanyols. I això també ens diu molt de com Espanya, en aquell moment, sobretot a partir del 60, era un destí per tenir relacions sexuals i a llocs com Torremolinos, o sigui que van agafar gran importància pels europeus del nord, que venien a l'Espanya franquista buscant aquests cossos cuir del sud, i perquè d'alguna manera van trobar espais per tenir aquestes relacions sexuals. No vol dir que el franquisme fos un espai de llibertament, no, tot el contrari. Amb aquesta estratègia de permetre que gent d'altres països, d'altres realitats trobessin els seus espais de llibertat, doncs, bàsicament, reforçaven la idea que l'homosexualitat venia de fora. Doncs els francesos, els alemanys, són cuir, però Espanya, Espanya és una nació macho. I hem de pensar en aquestes històries de gent que venien d'altres països no són exemples de llibertament, és ben bé el contrari. Es tractava d'una estratègia bastant intel·ligent per reforçar la idea que Espanya era una cosa única. Era la vanguarda cristiana i que calia preservar la idea que Espanya és diferent. La frase que va utilitzar el Manuel Fraga amb gran intel·ligència. I, bàsicament, rentar-li la cara al règim dictatorial. Això són només dos exemples i amb l'exemple de les imatges de Plaza Mayor són exemples diferents de com podem apropar-nos aquestes històries. No he esmentat els moviments de llibertament sexual a Espanya ni al marc jurídic, només he esmentat diversos aspectes de persones que vivien una vida que lluitaven i que bàsicament vivien, perquè les persones cuir no només estaven amagats a casa, no, vivien, tenien sexe, tenien famílies, tenien amics, i és el com que hem de recuperar i quan pensem en l'espai públic, en la memòria, en com recuperar-la, crec que hauríem de parar atenció també a aquests aspectes. Perquè, òbviament, el moviment de llibertament sexual és molt important en la nostra història, però si oblidem la història quotidiana, el que fem és donar les narratives històriques allò que volen, oblidar-nos, esborrar-nos de la història i fer veure que no formem part de la història compartida en la vida social de tota ciutat. Gràcies. Passem, doncs, a les memòries del moviment de llibertament sexual i avui parlaré dels resultats de la memòria d'un acte que vam organitzar el darrer abril, com a grup de treball. Som tres membres d'un grup de treball. Disculpes, però ha apagat el micròfon. Ok. El grup de treball se centre en estudis queer i feministes i com a investigadors que treballen en històries queer, vam organitzar aquest acte amb el títol fent històries i memòries de LGBTQ amb la idea que hi havia al darrere que aquest any, el 2021, el mes es va fer el mes a Itàlia de la història LGBT i es va optar per abril. Es va optar per abril en com el mes de la història LGBT. Per què l'abril? Perquè és el mes que el 1972, se'm sent bé? El 1972, un dels primers moviments homosexuals a Itàlia va organitzar una protesta contra un Congrés de Sexòlegs a Sorrento, una petita ciutat al nord d'Itàlia. La idea era qüestionar aquesta ataria i mirar i plantejar-se de quina manera aquesta ataria era el resultat d'una ataria col·lectiva d'aquest acte al 1972. A banda d'això, vam veure que hi havia un gran interès públic en les memòries LGBTQI, a Itàlia, i és per això que vam mirar d'organitzar un debat públic a Florencia, junta amb l'escola normal i superior, i vam recopilar diversos actors que havien participat en la producció de històries i memòries col·lectives per parlar de per què s'havia triat aquest mes, com el mes de la història LGBTQI plus a Itàlia. I veure de quines maneres les històries cuir i LGBTQI poden tenir diàlegs per també tensions entre elles. La manera en com en tenim nosaltres les memòries i també les històries és el resultat de diversos actors que poden dialogar en diversos entorns i en diversos moments i que a través del seu debat generen diverses comprensions de les memòries. I en aquest acte públic, com dic a Florencia, que està oberta a tothom, vam congregar quatre actors diferents, evidentment que n'hi ha més, però nosaltres vam congregar quatre. Nosaltres, com investigadors en història i sociologia, diverses perspectives sobre la història cuir, llavors hi havia també dues associacions locals de LGBTQI plus, actives a Florencia, i que disposen d'arxius, és a dir, que també busquen generar un espai de memòria, un espai de fons. Llavors tres activistes també, dels anys 70, però que encara són tan actius. Ara, amb un activisme diferent, que se centre més amb la part commemorativa, amb la generació de museus, exposicions, arxius, la història cuir a Itàlia al 70, i llavors al públic. Bàsicament per activistes i gent interessada en la història cuir. M'agradaria centrar-me en els tres activistes que hi van participar, perquè em sembla que és un element cardal, i que cal tenir en compte. Aquí podeu veure els seus tres noms, tres activistes, caracteritzats per diversos contextos, ja fos de gènere, de biografia, d'origen, i es tracta d'un element cardal per entendre la visió que ells tenien sobre el seu activisme i com es definia i com es representava, com actuava en funció de les seves subjectivitats. Perquè un element que cal tenir molt en compte és que en comparació amb les anteriors presentacions, aquí ara estem parlant de la història de l'activisme, de la història de les polítiques i les LGTBI, sobretot als anys 70. Angelo Petzana va ser el primer, un dels fundadors dels primers moviments homosexuals a Itàlia, que es deia Fori, i va ser actiu entre 1971 i 1981, i ell era qui dirigia el grup actiu a Turí, al nord d'Itàlia, i va ser qui va encapçalar aquest moviment mentre va durar. Llavors, després, a la década dels 80, va participar en la recopilació i en la creació d'un arxiu de les activitats del moviment, també per buscar generar una història d'aquest moviment a Itàlia. Va crear la fundació NET-Santropena Fori, que tenia l'objectiu de disposar d'un arxiu, de fomentar la història dels drets civils que hi havia darrere el moviment. També ha escrit dues autobiografies on relacionava la seva experiència amb la història del moviment. Llavors, Porpora Marcachano, el segon activista, la Porpora va ser activa a diversos grups, petits grups a Itàlia, des de la segona meitat de la década dels 70, i també es va implicar en el moviment d'identitat trans que els 80 es coneixia com moviment italiano-transsexuale, que és una gran diferència entre les dues definicions, i ara forma part de l'Ajuntament de Bologna, a Itàlia. També és autora de diversos llibres, on relaciona la seva biografia amb l'experiència trans com a una espècie de manera d'observar i d'entendre la història cuira a Itàlia. I la darrera, participant, la Nerina Miletti, una feminista i activista lesbiana, i des de finals dels 70, la Florencia, que per cert no he comentat abans, que la Porpora marcaixana era sobretot activa a Bologna i la Nerina Miletti a Turí. La Nerina Miletti formava part del grup de les bianes separatistes a Florencia, a finals dels 70, i després es va fer historiador. Per tant, està molt implicada en la producció de llibres i d'articles sobre la comunitat LGBTI i concretament sobre la història de lesbianisme a Itàlia. Com podem veure, els tres activistes participen, no estan interessats en el foment de l'estudi o de la recerca o la descoberta de la història cuir a Itàlia. I és per això que vam optar per aquestes persones a la nostra taula rodona. I ara, la nostra relació amb la història, tal com comentava abans, aquest acte que vam organitzar venia, tenia tant sociòlegs com historiadors, i vam mirar de contextualitzar les nostres preguntes de tal manera que vinculéssim, que relacionéssim passat i present, començant d'una comprensió dels records, de les memòries, d'entendre com el passat i el present no tenen una connexió linear, sinó que es connecten a través de xarxes i d'una manera que van de l'any enrere. Aquesta és una foto de la protesta Sarremo, a part central del nostre acte, però el que volíem, amb aquests tres activistes, és entendre la seva relació diferent amb la història. Els vam preguntar quina era la relació que tenien amb la història i amb la història de Sarremo, i les seves respostes ens van relacionar amb la seva experiència en l'activisme polític, no només en els 70, sinó en les dècades posteriors. Àngelo Petzana és l'únic que va ser present, que va ser actiu a Sarreno, a Sanremo, i la seva resposta la va fer de tal manera que podem entendre el seu activisme posterior. I a Sanremo tenia una vocació revolucionari, a fora, al començament, el 1971 fins al 1974, era un moviment revolucionari, però amb la resposta d'Àngelo Petzana, la història més revolucionària del moviment quedava ocult, quedava tapada, era una cosa que no en parlava, perquè el moviment, després del 1974, es va fusionar amb el Partit Radicale, que era un partit de drets civils, i la història d'aquesta protesta es van marcar dins la història, la història posterior del fuori, és a dir, el model reformista i de drets civils que fuori havia adquirit des del 1974. En canvi, per contra, podem veure com Nerina Miletti, que formava part del moviment, l'ésvia separatista, van marcar el seu interès en la història cuir com una implicació directa en buscar la justícia a través de la història, en buscar les experiències lesbianes dins del fuori, un moviment en el que lesbianes eren actives, però que en certa manera també se les marginalitzava. I podem veure, a través de les seves paraules, de Nerina Miletti, que la seva pràctica historiogràfica i la seva manera en com explica les memòries, ben contextualitzada, ben marcada, amb aquesta vocació, de tenir una història que visibilitzi l'esbianisme i les històries que s'han marginalitzat. I l'Àngelo Petzana i el seu paper com a líder és una cosa que va qüestionar també l'aport pura mercatjant, on a la seva experiència, en la seva història de l'activisme, va viure diverses experiències d'activisme polític i cultural i podem veure, o van poder veure, a través de les seves paraules de quina manera el fet d'haver passat per diverses comunitats, per diversos llocs a Itàlia, ell era del sud d'Itàlia i de fet, quan va fer, em sembla, 30 anys, va traslladar al nord d'Itàlia, havent passat per diversos activismes, doncs aquestes experiències també van enmarcar la manera en com explicaven les seves memòries, els seus records. Per tant, el seu model d'història no estava basat en un objectiu lineal, en un marc lineal, sinó en un tipus d'història constituït per diversos relats. Per donar-vos un exemple, Àngelo Petzana afirmava que la història estava constituïda per fets i deia que la història de la protesta San Remo, que es trobava, com dic, al mig de la nostra pregunta, únicament va ser per uns quants, feta per uns quants, i que hi ha molts relats sobre aquella protesta, que són falsos, que no són certs. En canvi, per contra aquest tipus de relat, a partir de fets o una visió objectiva, una comprensió objectiva de la història, tenim la Norena Mileti, que té una implicació en la producció de la història i l'apropor amb Marc Aixana, que deia que la història la constituït en diversos relats en un debat que és permanent, que no s'acaba. Miraré d'accelerar una mica. L'interessant aquí és que, a través del diàleg amb el públic, vam poder veure de quina manera l'activisme i la gent que encara ara és activa a Florencia, de quina manera enmarcaven la història a cuir. Van formular-los moltes preguntes als activistes, per exemple, en termes com no binari, o termes que estan més relacionats amb el context actual, i els tres activistes van establir una certa distància entre ells i les noves generacions. I és per això que poso entre cometes aquí generacions, perquè van contextualitzar el seu relat amb una certa distància entre ells i protestes que ara tenien lloc i que no acaben d'entendre. És un element capdalt que cal entendre. I un altre exemple està relacionat amb aquest concepte de comunitat, o de col·lectiu. Hi ha molta gent que va preguntar com concebien el concepte de col·lectiu, i a través de les respostes dels tres activistes va entendre que aquest concepte no era el mateix amb el que ara s'utilitza quan es parla de la comunitat LGBTI. Àngelo Verzano parlava de moviment, o parlava de comunitat com el moviment, aniréna com a un lloc micro existencial amb la gent, són amics, amigues, els uns amb els altres, amb una comparació molt bàsica, molt petita, i la por per a Marcaixano veia la comunitat com un lloc de pràctiques, com un lloc de lluites, sobretot relacionat amb les experiències trans. I això és una petita explicació sobre... puc... enmarcar aquesta mena de diàleg entre històries, memòries i subjectivitats, i crec que un plantejament queer seria l'única manera de qüestionar-se una visió més línial de contextualitzar els espais i no línial de les cronologies. De manera que activistes, però també nosaltres, com estudiosos, com investigadors, vam poder veure de quina manera els diversos actors creien les seves cronologies, i de quina manera també es perceben les memòries com un lloc de les lluites, com un lloc per reforçar els objectius polítics d'uns moviments que ara treballen amb la història LGBT. I llavors també el vocabulari, el vocabulari que s'utilitza i que s'utilitza de maneres diferents segons les col·lectivitats. I com la memòria col·lectiva també pot canviar-ne el mercat d'aquests de terminologia. I, com deia, els objectius polítics i com queden enmarcat sempre a través de la història i també per l'especialitat. A Itàlia, per exemple, no podem marcar un moviment o una història cuïr-italiana, però sí una més plural des de les grans ciutats, a les petites, com vist també en el cas d'Espanya, i a través d'aquestes tres experiències que vam poder tenir en aquell debat públic, vam poder entendre com a Itàlia no es pot percebre com un espai, com un marc d'acció, sinó com diversos microspais, com unes xarxes de microspais o les xarxes internacionals com el lloc d'activisme. I aquesta, de darrere dia positiva, relacionada amb el fet que en la generació de històries i de memòries, hem de ser conscients que les veus que podem sentir venen inferides per la intercincionalitat i el poder i que tots aquests elements dialoguen en una espècie de debat permanent com els leaders, els dirigents, la gent que ha participat en els moments, els estudiosos, els acadèmics, sempre estan implicats, sempre estan participant d'aquest diàleg permanent. I el poder, en certa manera aquí, no està només en un dels actors que hi participen, sinó que està repartit entre diversos actors i la interseccionalitat, també, s'ha de tenir en compte a l'hora d'entendre per què la història cuir, la història de la GVTI, la història lesbiana, transgènere, gay, perquè totes aquestes històries, una i altra vegada, venen definides de maneres diferents i sovint de maneres oposades. Però és una cosa que hem de ser-ne conscients i el debat públic del que parlo és un exemple en aquest sentit. Moltes gràcies, i únicament donar-vos un exemple, si tant aproporà Marcaxano, una de les activistes, que ens va dir que, quan la Silvia arribés a una de les activistes més famoses de Stonewall va venir a Itàlia, li va dir, amb ella, que no era la primera, que tenia una lluita amb la policia o llançava una por contra la segona. I això és una manera de mostrar, de quina manera les cronologies o les narratives, una i altra vegada és una cosa que depèn de la font, de l'origen de la veu, i no tant del relat de la narració que es genera, que no és una història objectiva, sinó una cosa que sempre s'ha de tractar i veure en diferents països. Moltes gràcies, el Camí i el Ricardo. 5 minuts per fer preguntes, simplement agrair-vos que han estat 3 exemples que crec que donen una fotografia bastant generalista que es podria traslladar a la resta d'Europa i probablement a la resta del món, perquè realment amb microhistòries, com ells ens deien, han donat una visió molt plural. Gràcies per l'incar passat i present, gràcies per l'incar història i memòria, memòria a través de la literatura, de la recerca històrica, dels archius, que avui podem recuperar. Simplement donar-vos pas al públic per fer un parell o tres de qüestions abans de la pausa. Sí, jo tenia una pregunta sobre la presentació del Ricardo, on ell diferenciava entre els actors, entre els investigadors, els historiadors i els sociòlegs i els activistes. Però on poses la línia? Tu et consideres a tu mateix un activista, et consideres un investigador? On poses la línia entre activista i investigador? Gràcies per la pregunta. I que em sembla molt pertinent, perquè he mirat de contextualitzar la meva presentació des d'aquesta perspectiva, però jo diria que hi ha una subjectivitat, hi ha una gent que està interseccionada per diverses motivacions. La recerca acadèmica pot ser activisme, però l'activisme també pot ser recerca acadèmica. I crec que l'element que cal tenir en compte és que només a través del diàleg en diversos actors, obrint el món acadèmic d'una banda, però també és tan oberts a altres aportacions, altres visions de la història des de la part de l'activisme, només així podem entendre millor de quina manera les històries i les memòries poden contextualitzar i recontextualitzar una i altra i a vegada. Però no hi ha una manera pura i objectiva de marcar la divisió entre activisme i recerca. Hola. Vull fer una mica comentari de les 3 presentacions en el sentit que, vinculat en el que està dient ara exactament de la interseccionalitat, recordar la figura de Harvey Milk, precisament va ser l'activista que va dir Sotín de Castro, Sotín de la Comunitat, Sotín del Gueto. Ens hem d'implicar amb la societat perquè, si no, sempre estrem apartats. I, per tant, en aquest cas, precisament el moviment associatiu català és anti-gueto i anti-collectiu, apropiament, en contra d'altres zones d'Espanya que s'estiu amb més viure dintre d'una zona determinada, molt feliç. Jo el que volia fer constar i he trobat a faltar les presentacions, sobretot la de la Polònia, és el factor uve-àxida. Jo sóc de la generació de la sèrie d'HBO Itzacim. Em vaig sentir totalment identificat en el sentit que va ser un avance i un després de la reivindicació del col·latiu LGBTI, l'aparició de l'uve-àxida. La reivindicació del matrimoni igualitari no estava a l'imaginari del moviment LGBTI al Sanjixà. L'any 68 del moviment Stonewall no hi havia la reivindicació del matrimoni. Va ser d'agut a la pressió que hi havia per part de la situació que es vivien les parelles, que es morien i que no tenien cap mena de dret respecte als seus parelles. Per tant, això ens va influir molt a la comunitat, sobretot Guy. Després, amb el tema del col·latiu trans, el 2007 jo vaig fer un congrés del col·latiu afundament en Fundació en Triângulo, aquí a Barcelona. El moviment trans l'any 2007 demanava la sanitat pública, la intervenció dels protocols d'hormonetització i de cirurgia. No estaven eren binaris, no estaven pel tema del no-binarisme. Per tant, hi ha hagut una evolució en aquest sentit. Després també volia fer una referència a l'Història d'Espanya, en el sentit que haig de parlar, si o si, d'Armand de Fluvià. Armand de Fluvià va ser el que va iniciar precisament perquè estava en una posició social destacada i tenia entre ell la possibilitat de la resilenci aquesta el moviment espanyol d'alberació homosexual. Precisament en contra del projecte de llei que havia en Cortés de la idea de perlògrafia social. Esclar, amb això repassa, també et poses en evidència, la interconexió entre els països d'Europa, en aquell moment era Andre Bodri a Mercadir, a nivell de França, i després en Fuori, precisament a Itàlia, eren els tres punts on hi havia interconexió. Òbviament, en aquell moment, era una reivindicació ocolatiu gai. Les lesbianes, també vinculat amb el tema que ha comentat, seria bo mirar els estudis del menguelo espanyol, que és el Vallejorajera, que va fer uns estudis molt determinats sobre les dones roges i les vianes, perquè eren dones una mica complicades d'entendre. Bé, més que res, era comentaris d'aquest, i sobretot Barcelona. Els anys 30, xanxenet es va fer d'or amb la criolla i tota la zona canalla del barri xino d'aquí Barcelona. Per tant, també són d'aquests moments del col·lectiu que han tingut brillants a nivell de l'estat espanyol. Gràcies. Hola. M'ha agradat molt, totes les presentacions, tot estrès. M'han semblat molt interessants. Però vull fer una observació sobre la polonesa. M'ha agradat molt, i m'alegra que la comunitat LGPTI a Polònia estigui activa i més combatent que mai. Però em sembla que has fet referència a la persona trans que es va suicidar. I em sembla que ja has fet referència amb femení. I em sembla que ho he buscat i fa servir elli, senzillament un apunt de nomenclature de gènere. Sí, clar, hi ha el problema de traducció també. Amb polonès no podríem fer servir elli o ellis, perquè no es fa servir. El polonès té altres pronoms i tenim el neutre com el té l'alemany, però el neutre es pot utilitzar amb els animals també. Per tant, ara mateix tenim un problema molt repte, lingüístic, i amb la traducció, però moltes gràcies per esmentar-ho. I em sembla que la persona havia triat el nom de Milo, em sembla, i Milo s'assembla al castellà i al italiano, perquè es pot reconèixer el gènere del nom per la seva terminació. En A són femenins i en consonant, com el meu nom, que a mil normalment són noms masculins. I amb una O com Milo seria el nom d'un infant o d'un animal o d'una cosa inanimada. I per què m'ho explico? Doncs perquè hi ha possibilitats lingüístiques que tot just s'estan explorant. És dificultós fer-hi referència, però cert que en anglès potser hauria d'haver utilitzat dem i no pas xi. No sé si he de fer-lo en espanyol, en anglès. Per respondre al comentari, jo vaig estar amb l'armant i vam tenir una llarga conversa. Potser no he aconseguit transmetre-ho, això. És molt important, però la meva presentació volia centrar-se en el... en paral·lel, fora del moviment de lliberament sexual. Això va transcurre en paral·lel, però hem d'ampliar les narratives. Perquè, si no, deixem gent fora. Un problema de centrar-se en la lliberament... l'enmoiment de lliberament sexual és el lingüístic. El principi era un moviment de lliberament gay. I en aquell moment de la història, gai incluia coses que encara no tenen res a veure amb la paraula gay. Ara mateix és desit sexual entre homes, mentre que, a les hores, podia fer referència a comunitats queer, que ara entenem des de la perspectiva anglo-sexona. Per tant, aquest enfocament en la història local i no només en el moviment, que, òbviament, en la meva tasca i jo, i fico tots aquests noms i mereixen avui més que mai un reconeixement. Però això és una opinió personal. També hem de parar atenció a aquelles persones que no van poder participar als anys 70 del moviment, perquè no hi eren, però eren queer, també. I els hem de reconèixer. Els hem de ficar dins la història i els hem de donar l'espai que mereixen a la història. Una de les persones que he trobat a la meva recerca va morir el 65. Per tant, mai no va arribar a conèixer el moviment de lliberament sexual, però va ser un home gay que va ser detingut de 20 vegades a Madrid. I jo explico la seva història. Es tracta d'esmenar la història, perquè aquesta gent mereixen un reconeixement, i això no va en contra de la història, del moviment de lliberament sexual. Jo crec que senzillament es complementen i amplien una mica l'abast històric. Sobre la qüestió terminològica, les paraules que utilitzo, jo utilitzo un moviment homosexual a la meva presentació, i els de Fori, de Fori no utilitzava gai, la paraula gai, en un dels primers números de la revista, expliquen què volia dir gai. No sabien que gai existia com a paraula, no la utilitzaven. I sobre el tema de les xarxes, jo crec que cal marcar els espais i les categories dels espais no conforma a les categories normatives de local, nacional, transnacional. No, sinó conforma a les connexions que existien entre les persones. Estic totalment d'acord amb tu, sí. Bé, doncs, moltes gràcies a totes i a tots. Ens trobem a les 3.30, dos quarts de quatre. Volem la pel·lícula Gran Libertat. Tenim l'honor de tenir en Thomas Reider, entre nosaltres, que és el guionista de la pel·lícula, i que també respondrà les preguntes del públic després. I bé, la següent sessió serà la segona taula de la perspectiva local a la global, les vianes de Catalunya. Que bé, esperem que totes i tots ens acompanyeu. Que tingueu una bona pausa. Deixarem els crèdits fins al final, però comencem perquè anem una mica tard de temps. Moltes gràcies. No sé si hauràs de fer servir la parell de tradicció simultània. Ràpid de preguntes del públic. No sé si algú té alguna pregunta que surti, però un comentari molt ràpid, només retoman, que crec que també, com deia el Thomas, el començament. La pel·lícula enganxa bastant. Jo crec que amb el treball de recerca que ha presentat el Moisés, respecte a el que passava. El seu és una investigació científica, diguem, però la pel·lícula també està basada en investigació de fiches policials, de recerca d'arxiu policial bastant similar, en una època també més o menys similar. Però en països diferents, en contextos molt diferents, en aquells moments, Alemanya era un país ja democràtic quan tot això passava, mentre que Espanya era una dictadura i la transició. Jo no parlaré molt, però crec que aprofitem el temps que tenim el Thomas aquí per explicar una mica el que havies començat, havia el començament, jo crec que era bastant interessant. Sí, gràcies per la traducció. Tot el que hem vist aquí és realitat. Per exemple, les imatges que veiem el començament de la pel·lícula no ens passaven. Realment la policia estava al darrere dels miralls, vam trobar el material original i després ho vam representar. I aquí la pregunta és qui és el pervertit, el que es troba al davant o al darrere del mirall, perquè podien trobar qualsevol lloc i es troben allà, els lavabos. La gent ens va explicar totes aquestes històries, vam començar a Berlín en un arxiu per memòries diferents, que és com la nomenàvem, i vam parlar amb homes que havien patit coses com aquestes i que havien estat en camps de concentració i després els van alliberar i els van posar directament a la presó. Això per a mi era horrorós. I aquesta ràbia que vaig sentir la volia traslladar en una pel·lícula. Una pregunta, sinó que jo segueixo també. A part d'això que explicaves, la construcció del personatge, que crida molt l'atenció dels dos personatges, com veies, estan basats en històries diverses, no és hants, si mateix, ni victor existien com a persones, però sí com a personatges. Aquest treball de construcció dels personatges, a part de les històries, crec que és interessant saber com heu arribat a conèixer aquesta història o aquestes històries, com va ser el començament de tot. Vam anar a l'arxiu i ens van posar en contacte amb gent amb qui vam poder parlar. Cap dels homes era viu, cap no va poder veure la pel·lícula, perquè eren grans. I, de fet, el meu país, Austria, va dir, ho sento, vam cometre un error, i dos anys abans va ser Alemanya qui ho va admetre, però massa tàrdia per aquests homes, com per què ho poguéssim sentir? El fet que veia que no era just. Però sí que vam poder parlar amb alguns d'ells, i vam barrejar dues, tres, quatre biografies, i la vam convertir en una d'aquesta injustícia tan flagrant. Primer, vau recopilar testimonis, testimonis, vius, i llavors, veu crear aquesta història a partir del que veu tots els arxis. Sí, també vam anar a bars de gays, i vam preguntar a la gent, també, per exemple, si havien estat a la presó per ser gays, i se'ns posaran a plorar. Era un secret, però molts d'aquests homes no en parlaven, però quan els hi vam anar a preguntar, llavors van començar a parlar. A vegades tenien una parella, i la parella no ho sabia. No sabia que l'altre havia estat a la presó, i va dir, doncs sí, jo també vaig estar a la presó. Va ser molt emotiu, els dos es posant-se a plorar. I tot i així, sense mirar de perdre l'humor, i nosaltres vam intentar posar-lo a la pel·lícula, també. Crec que és difícil costar, sí, però... Hi ha alguns moments, sí. Sí, perquè si perds l'humor, la gent ens deia que no podien sobreviure, perquè tota la situació és de tant sarcasme, de tant perversa, de fet, que costa. Sí, i com deies, aquí és el pervertit d'aquesta història, oi? No sé si hi ha preguntes, sí? Aquí, se'm sent, sí? Moltes gràcies. Jo tinc una pregunta, perquè, des de la perspectiva de la història, hi ha una curiositat de quina manera heu combinat les fonts històriques, els testimonis orals, amb el relat de la pel·lícula, amb l'argument de la pel·lícula. Hi ha límits entre els dos, o no? Es pot crear un nou relat, intentar captar aquestes experiències i transmetre-les a través d'una altra manera? Crec que es pot combinar. No sé si ningú no sap com se sent, excepte aquells que ho han patit, que ho han viscut. Hem intentat crear un ambient, una atmosfera que n'hi hauràs de reproduir, com podria ser. Totes les històries, per exemple, que hem posat, com els forats que fan el llibre, o les trobades a la nit, totes aquestes històries són certes, però és una pel·lícula de ficció. I el llibre ens va dir que hi havia molt de gent que tenia aquest aspecte, si era així, si... I mires d'estudiar-ho molt, d'investigar-ho molt. I després, sí, que ens va agradar molt, que molta gent que havia viscut coses així, ens van dir molt bé. No era justament la situació com l'heu retratat, però la sensació sí que era la mateixa. La sensació d'un cert període de temps, d'una certa època. Crec que és necessari no només explicar les històries, sinó explicar-les de manera que algú les escolta. I a vegades és difícil, a vegades costa. Però per una pel·lícula ho van mirar de fer així. Jo tinc una altra pregunta, perquè amb l'ús d'aquest material històric per fer una pel·lícula, tinc de fer dues preguntes. En primer lloc, suposo que heu portat la pel·lícula a diferents ciutats, a diferents festivals, i quina ha estat la reacció? M'imagino que hi haurà qui s'ha trobat en situacions semblants, amb les que surt en la pel·lícula, i m'agradaria saber com han reaccionat. I també, si heu rebut alguna mena, un cert rebutx, perquè crec que altres documentals, altres pel·lícules que podrien ser semblants, i la gent que ha participat en aquestes situacions, ha criticat que sí, que ho representa des de la perspectiva actual, no sé, m'agradaria saber si heu rebut crítiques en aquest sentit. Vam rebre molt bones reaccions. De fet, vam ser molts festivals de pel·lícules cuir, i al principi teníem una certa por, perquè era una història de fa 25 anys, no és fàcil de fer. Vam tenir mala resposta d'alguns països que no volien mostrar-ho. A Turquia, per exemple, no volien projectar la pel·lícula, i molts altres països tampoc no volien tocar les qüestions de l'homosexualitat. La història és que, per exemple, tiets, tietes de la meva família, o gent que mai no havia pensat en l'homosexualitat, molts van venir després de la pel·lícula, i em van dir, m'ha emocionat, he vist que realment els homes es poden estimar entre sí, realment, que és amor, i, per molts, va ser l'inici d'una conversa. En aquest sentit sí que vam rebre bones opinions, i també hi ha països que no es vol transmetre a explicar aquestes històries. De fet, ara fa un any, ni tan sols un any, el meu propi país va ser quan vam dir ara em comés un error. Fins i tot hi ha països occidentals i costa encara amb aquestes injustícies del passat. No hi ha més preguntes. Tu vols fer un comentari, Oriol? Una última pregunta. Gràcies, Thomas. Em sembla que una mica ja ens n'has parlat del procés de creació de la pel·lícula, però tinc curiositat sobre la presó. Està oberta i hi ha algun monument com a Mauratiu allà? Potser si ens en pots parlar una mica més. Es tracta d'una antiga presó de la República Democràtica que estava buida allà, i vam poder fer tot el que vam voler fer. I a Alemanya, a Ústria, no vam trobar ni un sol centre penitenciari que estés buit. Va ser molt interessant perquè hi havia moltes històries, hi havia moltes sensacions, i l'equip estava tot tancat, llavors amb la Covid no vam poder anar a casa, i no sabíem si podíem acabar la pel·lícula, perquè volien endarrocar tot l'edifici. Ara, de fet, és una residència per estudiants, i van reconstruir-la per estudiants. I, de fet, va ser un edifici històric que vam tenir la sort de trobar. Per a nosaltres va ser més fàcil rodar-ho en una presó, perquè, si bé, ara les presons tenen un aspecte molt semblant. I gent d'Iran que estava entre el públic ens va dir, acabo de fugir d'Iran, perquè jo m'hi he passat en una presó com aquesta, amb condicions com aquestes, molt de temps, per ser guell. Per tant, m'encanta ser aquí. És a dir, no s'ha acabat. Per tant, de cada tres països arreu del món, l'homosexualitat encara ara es castiga. I sembla que és una cosa que hem deixat enrere, però la veritat és que no és gent segura, i és una qüestió amb la que hi hem de treballar, amb aquesta llibertat, dia a dia per no perdre-la. Molt bé, moltes gràcies, Thomas, per la teva presència, per aquest debat. Gràcies per la pel·lícula. Està disponible a Filming aquí a Espanya fa pocs dies, fa poques setmanes. S'estan fent alguns passes també a cine, si us ha agradat, podeu recomanar-la també. I ara donarem pas, thank you. Jo crec que donarem pas directament, no sé si tenim temps de fer una pausa, però canviarem els cartells de la taula, i seguirem amb la següent taula, que ja és la darrera d'avui, una taula més local, on convido a les components de la taula venir. Gràcies a aquella solidaritat. Bona tarda. Ara començarem amb la darrera taula d'aquesta jornada que porta per títol, de la perspectiva local a la global. Les vianes a Catalunya. Jo seré la moderadora d'aquesta taula. La dinàmica serà una mica... Ara presentaré a les ponents, presentaré a les ponents, que estic molt contenta, perquè siguem tot dones, això m'alegra tot el dia. Presentaré a les ponents una mica, parlaré de la seva trajectòria. Com veieu, al cap de taula tenim la Mercè Otero, Mercè Otero Vidal, ella és llicenciada en filosofia i lletres per aquesta universitat, és catedràtica de llatí, està jubilada ja, i a més a més és activista feminista. El moment present fa una molt bona feina a Caladona, a la xarxa feminista, les vianes feministes, i bollos en teoria. A més a més és assessora del centre de documentació de Caladona, una tasca imprescindible a Catalunya. És traductora i crítica literària i formadora en coeducació, i és membre del Consell de dones de Barcelona, del Consell Nacional LGTBI de Catalunya també. Després tenim la Maria Pia, que és la més jove de la taula, ella és activista feminista, lluita per les dones lesbianes, bissexuals i trans, i és consellera, portaveu d'Esquerra Republicana de Catalunya, el districte de l'Orteguinardó. I després tenim la Maria Giral, aquí a la meva esquerra, activista històrica, que va organitzar el primer col·lectiu de lesbianes de l'estat espanyol, des del front de llibertat gaire de Catalunya, del FAC, va assistir a la primera manifestació celebrada a les Rambles de Barcelona en el 1977, i després es va unir el moviment feminista. Ella ha impulsat projectes com el lesbian networking, el CRUES, i el Gender and LGBT Lab, amb el que treballa en el moment present a Gail Esteve, i elabora l'informe a Equalis, que és un informe que es fa de manera anual. A l'actualitat és vicepresidenta de la Cambra LGTBI i directora del Praïs Social de Barcelona. Jo diré només que soc la presidenta de l'Associació de Famílies LGTBI i vicepresidenta de la Plataforma LGTBI Cat, i que estic aquí fent el paper de moderadora, serà la que farà les preguntes aquí a les ponents, per poder dinamitzar una mica aquesta taula, que no seran diferents presentacions, sinó que us demano que parleu i prengueu la paraula en el moment que creieu necessari arrel de les preguntes, i si van sorgint, sentiu ser lliures d'intervenir, d'acord? La primera pregunta que us faré és quina ha estat la vostra trajectòria com a dones amb sexualitats dissidents, per establir una mica quin és el d'on partim, qui vulgui començar, endavant. Bona tarda, vull dir, per més d'edat em sembla que em toca a mi començar, i primer de tot donar les gràcies a l'organització per la invitació i a vosaltres per estar aquí, compartir una estona. Vaig estar 20 anys en aquesta casa, o sigui, de l'any 64 al 84, i mai vaig sentir parlar ni de les vianes, ni de gays, ni de res. Bueno, de res, potser alguna cosa, però vull dir un idò, quin era l'ambient de la universitat en aquells temps grisos, de la dictadura i del franquisme. La primera vegada que es va parlar aquí en aquesta casa públicament de l'esbianisme i de la llei de perillositat social i de tot això va ser justament a les primeres jornades catalanes de la dona en l'any 1976, l'última setmana de maig, que va ser, vull dir, l'arrancada, com si diguéssim, del moviment feminista després de la dictadura. Sabem que abans hi havia hagut feminisme aquí en aquesta terra, vull dir, sabem perfectament qui eren les dones de Feminal, de Carme Car, Dolors Montsardà, que coneixem, vull dir, ens ha costat, però els hem anat seguint la pista, totes les dones de la República, les milicianes, les dones del 36, però quan vam arribar a nosaltres, tot això no ho sabíem, perquè ja us dic que aquí no es parlava de res de tot això. Bé, ho dic perquè, quan preguntem, quina és la teva trajectòria, jo hauria de començar dient això. Vull dir que, d'alguna manera, la meva consciència, i la consciència de la sexualitat femenina i de les seves múltiples manifestacions, vull dir, fins al 1976, es pot dir que no sabíem res. Vull dir, per això ara he lluitat tant sempre per la formació efectivo-sexual a les escoles, a tot arreu. Vull dir, a partir d'aquell moment, a partir d'aquesta consciència, és això. Vull dir que es parla de la interseccionalitat, és allò que dona l'esviada, vinga l'esviada feminista, feminista l'esviada, i hem anat fent, vull dir, d'aquesta manera. Res, només per començar. Vull dir, ja que soc aquí, vull dir que m'agradaria també tenir un record per totes les companyes i companys que han estat en aquesta universitat a dins de tots els armaris inimaginables, perquè no us ho podeu imaginar. Vull dir, m'agradaria veure'ls aquí, a ells i a elles asseguts, perquè ens hem hagut de passar molt malament, i potser ara seria un moment de celebració. M'imagino que he de seguir jo, doncs res, jo tens els 14 anys, que tinc clar que m'agraden les dones, no sabia la paraula dissident, però sí, soc dissident dels 14 anys, i aleshores, bé, com la meva novia em va deixar perquè volia ser normal, doncs em vaig posar a estudiar psicologia, quan ja tenia els 17, i vaig... Sí, perfecte. I aleshores... Hola? Sí. I aleshores la facultat de psicologia, perquè ja vaig començar a fer psicologia per entendre una miqueta de què anava tot això, tot plegat, vaig donar la casualitat, que potser no estaria aquí sinó, que estava fent la presentació del front de lliberament gaire de Catalunya, i l'estaven fent a la facultat de psicologia quan abans estava al costat del camp del Barça, a la zona universitaria. Aleshores vaig entrar, i al final la presentació, bueno, estava ple de gent, i al final de la presentació, em vaig acostar a la taula, i els veus frontes i diuen dones, em van dir que no, però em van passar un full, a quatre, mecanografiat, sense paper carbó, no sabeu alguns que és, bueno, tu no, pia. I aleshores, bé, amb 30 telèfons, 30 noms, i em vaig posar a trucar una a una. Aleshores, de les 30 vaig aconseguir, ojo, 10, que és un percentatge molt elevat, i aquestes 10 ens vam reunir a la plaça Catalunya, on ara es telefnaq, al cinema Catalunya, i allà va començar el primer col·lectiu de les vianes dins d'una organització gaire, en aquest cas, que era el FAC. Aleshores, aquí ho va començar tot, vam estar un any, més o menys, amb divergències i de més, i, finalment, ens vam anar a parar a mans de la Greta Laman, que era feminista, radical, quan aleshores la paraula radical tenia el sentit original, és anar a l'arrel, ara, malauradament, se l'apropia tal term, a la Lídia Falcón, que no estic d'acord, però, bueno, aprofito, i, bé, a la sala, i si a les dones el va salvar, la sala no ens uníem sempre, al carrer Ricareta, número 8, i allà va començar tot, i aleshores fins ara, i aleshores ho va fer la Laura. Bueno, jo soc una altra generació, però també crec que vaig estar durant molt de temps a l'armari, de petites, sí que, cert, recordo, que vaig tenir nòvies, no? Perquè per mi no hi havia etiquetes, i, per tant, jo em donava d'alemma amb noies, amb nois, jo sóc més sexual, però després, quan vam començar a fer gran, sobretot a l'adolescència, vaig haver de tornar a l'armari per pressió, i totes les relacions que vaig tenir des de llavors, No acabava de funcionar, hi havia algú dintre meu que em deia que no funcionava i després a l'institut no tenia cap referent, jo no vaig veure cap gay ni cap dona lesbiana, vull dir, algú que no es parlava, jo sóc del 93, perquè potser puc semblar més jove, però no tinc activitatge, però bueno, jo sí que ha sigut com els 20 i pico anys, que és quan he sortit realment de l'armari oficialment, han enamorar-me de la meva millor amiga, després de 15 anys juntes, i sí que és veritat que jo personalment a casa he gaudit molt de tenir un espai segur, un espai en el que pogués ser jo mateixa, crec que això és un privilegi i és ser molt afortunada per això, però sí que és cert que socialment no, socialment no he tingut referents, no he pogut parlar tampoc amb companyes mai d'això, ha sigut molt més tard, que molts dels meus amics hem sortit tots més o menys a la vegada de l'armari, llavors hem pogut fer pinya i fer equip, igual que tampoc en la meva adolescència vaig trobar un país de socialització del col·lectiu i no sé si és gaire diferent, però sí que és la meva experiència. Podeu continuar i intervenir, jo us puc llançar a preguntar si voleu? Puc llançar, nosaltres es agafarem. A veure, què us va impulsar a visibilitzar-vos com a les bianes? El problema no és que tu et visibilitzis sinó que els altres et vegin, i t'identifiquin com a tal, encara que tu pensis que no, que vas fent i vas passant. Aquesta és una qüestió, vull dir que no cal que ho diguis a vegades explícitament, sinó que la gent molt discretament, perquè la gent és molt amable, almenys en alguns enviions entreiguals, a les hores doncs, però és això. A les hores de la visibilització és com si guéssim a base de temps, d'acumulació. Vull dir que passes a ser allò de l'esbiana gran, a base d'anys, que vas guanyant aquesta consideració, és una mica d'aquesta manera. La idea, com sempre, per les dones, el que és important és el sentit del grup, de buscar sempre aquestes complicitats, de les amigues, de les amants, i a les hores muntar formes organitzatives. Vull dir, perquè clar, l'esbianisme és una vivència, és una forma de vida, és un plaer, és una voluntat, però també és una política, sobretot en segons quins moments s'ha de fer aquesta opció política. I a les hores aquí és quan les formes organitzatives, jo què sé, per exemple a Caladona, en el moment que surten el grup de les bianes feministes amb la seva revista tribades, per exemple, o que surten les lesbianes més joves de l'eig violeta, a partir d'aquí i d'aquest eixopluc, o sigui d'aquest coixí organitzatiu i de costat, de fer-nos constat unes a les altres, això és el que ens va donant força a visibilitzar-nos. I, a més a més, vull dir, amb aquesta visibilització que sempre té a veure amb una alternativa política d'un altre món és possible i d'una altra manera de viure és possible. Seria això. I ja que hem parlat de la Greta Lammann, vull dir, esclar, des del centre de documentació de Caladona, vull dir, ens fem creus de com una dona sola va ser capaç de tenir una consciència històrica tan important de guardar-ho tot personal, impersonal, vull dir, tot el que calgui, els tovallons dels dies que anava a sopar, vull dir, totes les coses, no? I, aleshores, això, vull dir, avui en dia, és important, ja que estem parlant aquí, de la història, és important per tenir aquests punts de referència en el temps. Una cosa és tenir els punts de referència entre iguals en un moment determinat i després el reconeixement d'una genealogia. Vull dir que les joves, les bianas joves, sàpiguen que no són ni les primeres ni les úniques i que tenen al darrere, vull dir, tot aquest tipus de documentació que, a més a més, és una documentació preciosa. Vull dir, preciosa, perquè explica moltíssimes coses, per exemple, d'aquesta etapa, que ara està tant amb entredit que és la transició a la democràcia que va haver-hi en aquest país. I, aleshores, vull dir, a base de documents d'aquest tipus, de què les feministes diem que el privat és públic i és polític, doncs, a partir d'aquí, vull dir, que podem anar traient molta cosa, no? Bueno, i aquesta és una visibilització que és, com sempre, vull dir, per una banda és individual, però per una altra banda és col·lectiva. Vull dir, ja és en aquest sentit. Creus que se'm fa prou difusió d'aquest fons històric que tenim? Bé, vull dir, a veure, és, com sempre, a base de voluntariat, vull dir, un centre de documentació, imagineu-vos, vull dir, la feinada que suposa. Vull dir, un cop tens els materials a la documentació posada amb caixes, ja és molt, perquè, al principi, nosaltres vam passar la història dels arxius com un arxiu desencaixat, amb tot el sentit etimològic de la paraula, o sigui, perquè encara no teníem les coses posades en les caixes, i perquè resultàvem ser un arxiu desencaixat, comparat amb la tradició dels arxius notarials que guarden els papers dels contractes i dels testaments i de tota aquesta sèrie de coses, els arxius dels moviments socials, vull dir, tenen una altra caire completament diferent, i ara és una cosa que vull dir que ara no fa gaire, va ser el dia dels arxius, i se n'està parlant molt, o sigui, de la importància dels arxius, la importància de la memòria. Vull dir, perquè és clar, vull dir, es parla de la identitat, es parla de la memòria, i després la gent agafa el pànic de l'Alzheimer, i aleshores vull dir, comprendreu que tot això, vull dir, fa un pack que vull dir que resulta, que vull dir que són molt conscients del valor del que tenim en aquells armaris de caladona, vull dir, molt, molt conscients. És una joia. El que passa és que es necessita una feina d'anar avui tant, sabem també que el suport paper té temps i, per tant, s'hauria de digitalitzar tot, etcètera, etcètera. Mireu si estem aquí en plan institucional, vull dir, ja demano a les institucions diners, sisplau, per favor, per poder digitalitzar, i així ens aprofito, ja, també, la paraula. Sí, a més, és important perquè la història del moviment LGBTI l'han escrit als homes. Per exemple, molt poca gent sap que existeix un personatge que es diu Stormer de la Berni, que va ser molt important estar on vol. Ningú la coneix. Era una esbiana que estava actuant, era cantant, es transvestia, era dracint, i va ser la que, quan estava ficant el furgo o policial perquè la van confondre amb un home, va dir, és que no penseu fer res i aquí van començar els aldarulls. Hi ha donat un cop de puny en policia, però va ser on va començar, i en canvi mai se'l anomenen, sí que se nomenen altres persones de marxa, i de més, però, a la Stormer de la Berni, a més, amb un nom tan maco, com és Stormer de la Berni, i aleshores, doncs, aquesta és una cosa com, per exemple, el manifest que vam fer al col·lectiu de les Vianes, mai se n'omena ni el manifest, ni que existís un col·lectiu de les Vianes. Ara s'ha començat a parlar, però els nostres propis companys del moviment també han fet... No li han donat importància, perquè era una cosa de dones, i això és una cosa que ho sento molt en tot el caïll del món, perquè els estimo molt, fins al fac original, que bé, s'ha d'expressar, s'ha d'expressar aquestes coses, de dir, estem aquí, i hem estat aquí, fa molt de temps, i seguirem estant, perquè la nostra feina és imprescindible. Perdó, el manifest que està parlant, la Maria, és el manifest que es va llegir en el cinema Nice, el 2 de l'any 1977, i el tenim, no patiu que aquest el tenim. Jo, per exemple, vaig sortir de l'Armari gràcies a la política, a poder generar espais segurs, i espais en els que per mi va ser descobrir el món associatiu, i arran d'això, cada cop em vaig sentir més apoderada per poder sortir de l'Armari, i penso el mateix, a buscar història, de bissexuals zero, però també quan buscava les vianes, va costar molt, i em segueix costa molt, i crec que és una tasca que hem de fer, des de tot arreu, i també a les generacions més joves, perquè, per exemple, té 20 anys, i ho dic com en positiu, moltes persones de la seva classe són les vianes amb bissexuals, no ho diuen, ho tenen supernormalitzat, cosa que ho trobo una gran fita, però sí que és cert que desconeixen tot aquest recorregut, o que desconeixen tot el que ha costat arribar fins aquí, fins al punt que es troben, que es troben elles, i jo crec que això és superimportant, i jo personalment també crec el tema dels referents, jo estic aquí superorgullosa i supercontenta d'estar rodejada de referents com vosaltres, que gràcies a que jo he entrat a la política i al món associatiu, us he tingut sempre com a referents de persones que heu lluitat moltíssim i que feu moltíssima tasca i moltíssima feina amb visibilització, i jo crec que hauríem de ser moltes més, també, que això és una cosa que parlem de la tèria amb la Bàrbara, hem de ser moltes més que agafem el micro, i que ens atrevim a parlar, a visibilitzar-nos, i també crec que hi ha un procés de visibilització, vull dir, al principi ho has d'acceptar tu, per almenys el meu procés va ser aquest, d'acceptar-me, de no jutjar-me, de no deixar-me tampoc socialment encursat, perquè també crec que no és bo d'entrar a etiquetar-te, i que moltes vegades tens com aquesta necessitat social la diré de etiquetar, perquè si no, que li diré a la gent, i jo en el meu cas, sí que vaig haver de fer un esforç per dir-ho, per constantment anar sortint de l'armari, a veure-ho de dir, perquè si no, el meu passat era de tenir relacions totes a transsexuals, doncs ja... i també l'expressió de gènere, que no ho hem dit, però jo, per exemple, la meva parella sí que té una expressió de gènere, de boiera, que li diuen i tal, però jo no. Llavors, quan jo ho deia, és lo típic, ets una viciosa, això no és una fase, ja et passarà, i jo crec que això també és un tema que es parla poc de l'expressió de gènere, i que això, inclús dones heterosexuals, també els pot afectar, perquè que vagis pel carrer i et diguin boiera, i potser no ho ets, tampoc és alguna cosa. I també crec que és un tema que hem de visibilitzar, perquè les dones són molt diverses i la nostra expressió de gènere no ens té per què etiquetar. De fet, us explicaré una anècdota a la feina, jo vaig sortir de l'armari, però com a... salvar-me d'una situació d'assetjament sexual, que era els meus jefes, molt macostons i de més, etcètera, etcètera, però volia enlligar mi i de més. Aleshores els vaig dir, ho sento molt, a mi m'agraden les dones i aleshores va ser com vaig sortir de l'armari. Eh, clar, què passa, aquestes aleshores em van començar a parlar ells, com si jo fos un tio dels seus ligues, de tal, no sé què, i aleshores jo tampoc fa falta que m'expliqueu tot això, però la meva manera de sortir de l'armari a la feina, cosa que també, com tenia bastant de ploma i tinc bastant de ploma, tampoc. Jo em sorprèn de gaire, però va ser això com a defensa. O sigui, ho vaig utilitzar com a defensa, però de forma inconscient. Tornant-te una mica a la... aquesta memòria subalterna, Maria, tu què van estar les basaroles del moviment gaire i de liberament homosexual? Em pregunto per què les lesbians no van entendir un paper rellevant des del bon principi. Un paper rellevant, no és que no hi fossiu, que ja era allà. Sí, de fet, sí, vam estar a la manifestació que, a més a més, no és per res, però va ser la primera manifestació absolutament transversal perquè hi havia gaires, viandres travestis en aquell moment, que eren persones transfeministes, estudiants, sindicats, associacions de veïns, absolutament tothom. I gent que anava sumant el carrer, 4.500 persones, que això era molt, no? Aleshores, per què va passar això? Vam estar un any en allà. De fet, eren 10, en front de 100 homes, eren 10 dones, travestis i trans, no n'hi havia, ni un. I clar, què passava? Ja vendréis, i nosaltres no, perquè la lucha és l'amísma, perquè totes som sexuals, i sí, ja vendréis, i efectivament, sí. Perquè hi ha unes sinergies masclistes, patriarcals que es transmeten i fluïen, i segueixen fluint, en molts casos, per desgràcia, i els nostres companys gais, és una realitat, nosaltres ho patim, ho patim tot a la societat, i per tant, els gais no podien ser de menys, i clar, per exemple, els cartells del Nazario, que eren molt macos, pressiós digital, però clar, els cartells del Nazario, com a cartell del FAC, no ens representava a nosaltres, perquè era molt felocentrista, i aleshores, una mica, una mica, i de més ens van arribar, perquè les vianes que tenies és un petit, i tal, coses així, perquè era l'època de la canyana, que tothom parlava de la can, i de més, i aleshores, doncs, tot el que en definitiva, vam marxar en rius, perquè sap perfectament qui m'ho va dir, però això que hi ha entre nosaltres estem a família, i res, hi vam marxar, i això és una cosa que, inconscientment, jo crec que mai ens han perdonat, com a mínim l'Armand de Flúvia, que li fan un manatges, que l'estimo moltíssim, però mai ens nomenen, mai, mai, i per això veig obligada a dir-ho, i ja està, però amb tot el carinyo del món. Aleshores, i ara va cap a Mercè, les vianes, ens varen refugiar en el Moïment Feminista, Mercè. Això és d'aquelles qüestions, això és d'aquelles qüestions, la lesbofòbia del Moïment Feminista, que aquí hi ha, vull dir, companys que en poden parlar més, perquè s'ho han treballat més, perquè clar, moltes vegades, vull dir, no te n'adones, és aquella sensació, i en canvi, vull dir, sí que és veritat, perquè el Moïment Feminista, vull dir, avancés, també havíem de fer molt bona cara, no podíem estripar gaire les coses, aquelles qüestions que les lesbianes deien, això ja el parlarem després, i era un tema que anava quedant sempre de segon terme. Aquella sensació que en les manifestacions de l'avortament i tot plegat, lesbianes ja anaven totes, feministes lesbianes ja anaven totes, i en canvi, quan les convocatòries eren de lesbianes soles, ja ens quedàvem soles. Aquesta sensació, és de les coses que vull dir que el Moïment Feminista ara ha anat estudiant-se, vull dir, des de dins, des del propi moviment, i vaja, de tota manera, de tota manera, les relacions no s'han trencat mai. Vull dir, les lesbianes a dins del moviment feminista han tingut també el seu lloc, almenys a mi m'agradaria que hagués estat així, perquè també depèn de les situacions més o menys personals, però que t'hi trobes. El que ha estat una mica més difícil dins del moviment feminista i en aquest cas també de lesbianes, és el diàleg intergeneracional. És això que, en un moment determinat, vull dir també, vull dir, hi havia unes lesbianes joves que pretaven fort, i que dintre mateix del grup de lesbianes feministes, doncs allò que van fer també el seu document que es va presentar a les jornades de Granada, no d'acord, aquesta, la primera, que era el vestit de l'Empere Driu, en què, vull dir, ja criticaven la seva posició dins del moviment feminista. No hi ha mai res fàcil, totes les coses sempre són molt més complexes del que semblen, però, vaja, vull dir, ara sembla que estem bastant contentes i agraïdes, totes juntes, per si de cas, no. També aquí a la sala, vull dir, hi ha gent que porta, que dinamitza el grup dintre de caladona, un dels grups que està ara més actiu i més força, és el grup de bollos en teoria. Vull dir que a més a més diu molt aquesta paraula, perquè és aquest contrast del bollos, i en canvi en teoria. I que fem uns debats els dissabtes, el primer dissabte de cada mes al matí, i aleshores anem repassant una cosa que també és molt interessant, perquè nosaltres mateixes, que hi ha unes que ja som grandetes, però anem repassant textos antics, com si diguéssim, no? Estem repassant textos de la Mónica Vític, per exemple, i aleshores vull dir si les vianes són dones o no són dones, vull dir, temes d'aquest tipus, seguint lectures, vull dir, que són molt, que tenen molta força, vull dir, fins que arribes a la performació actual, vull dir, podem anar repassant els textos. Bé, vull dir, no sé, és que cada vegada, això quan es diu el dia de l'orgull i tal tot plegat, doncs el que penses potser és que vull dir que el seu lesbiana i lesbiana feminista sí que et dona allò, l'orgull de dir, però sí, l'ho sóc i vinga. Fem una setmana així estava rellegint uns menors grits de la Gretel, i tenien una actualitat, una actualitat brutal, és que seria com per fer també uns estudis, perquè a sobre tractava la forma de parlar els altres grups feministes, és dir, ja des de la psicologia, des del llenguatge, el llenguatge era brutal i absolutament actual. Això que està dient la Maria, vull dir, de la Gretel, vull dir, que també hem d'anar molt en compte les dones, vull dir, lesbianes o no, de no convertir-nos en objectes d'estudir, vull dir, volem ser els objectes dels estudis, perquè es posa de moda, així entre cometes, vull dir, un tema, i a més perquè són temes de recerca que no estan gens treballats, i aleshores, a nivell universitari i a nivell d'on sigui, doncs es tracta de... el treball i les dones, la medicina i les dones, no i les dones, no? Enteneu? I això la Gretel, ja ho va veure, vull dir, no és allò de dir, de les lesbianes, només podem parlar-ne, les lesbianes, vull dir, que és bastant fort, vull dir, potser no és arribar a aquest extrem, però vull dir, però sí que vigilar, vull dir, vigilar una mica, vull dir, allò, no tomaràs el nombre de lesbianisme en va, no? Sí, sí, no, és que... No. És cert, no? Quan diuen, medicina i dona, clar, dius, ah, això vol dir que la medicina era dels homes, a les hores, fins ara, no? El llenguatge és molt pervers en aquest sentit, i això la Gretel ho dominava perfectament. El fil d'això, que esteu comentant, com penseu que hauríem de crear vincles amb altres lluites, o com pot ser la lluita antirracista, o per l'habitatge, o per les cures? Quin pot ser el paper de les lesbianes en aquestes lluites? Bé, vull dir, amb el començament, quan hem parlat de què, en la manifestació de l'any 77, vull dir, va venir tothom, vull dir, és el que, vull dir, no fa gaire omni que parlava de les lluites compartides. Vull dir, vull dir, a veure si una altra vegada aconseguíssim, vull dir, posar tot en solfe, però és que això em recorda molt de la famosa interseccionalitat, aquesta. Vull dir, aquesta sí que, però aquesta és la última lliçó. Primer, estàvem parlant de transversalitat i després ara ja ens hem passat a la interseccionalitat, i a les hores aquí el problema és que sempre es queda en paraules, és a dir, sempre estem fins aquí de sentir interseccionalitat, interculturalitat, transse... bueno, i al final, què fem? Perquè això sigui possible? Què estem fent? Per exemple, introduixo el tema, jo estic veient amb una certa preocupació des de fa un temps bastant que el món acadèmic, el món universitari on estem ara, en general, crea una línia de discontinuïtat entre el moviment cuir i el moviment LGBT. M'explico. És com si acabés de aparèixer el moviment cuir, que ja fa com a 20 anys, 30, que sí bé, i que això és en contraposició amb la feina i la tasca que s'està fent des del moviment LGBT. És a dir, es presenta com una cosa antagònica, com una cosa discontinua. I això és una mica perillós quan ve des del món acadèmic i universitari. Els estudis de gènere, els estudis LGTBI s'estan fent. A Barcelona des de l'any 93 es va començar a fer comparatisme. En 93 a l'autònoma, dos anys més tard en aquesta universitat. Però existeix aquest debat intern que no és debat és una confrontació i és una mica perillós perquè això quan surt a la societat la gent ho interpreta a la forma que ho interpreta i s'acaben fent reduccionismes i trobant de gent jove que són cuir. Tot són cuir, en realitat, són dissidents i tal. Tinguem l'edat que tinguem i que estan en contra del prait i de més. A mi el sap greu perquè jo sóc directora del prait. Ara d'aquí uns anys no ho seré. Ja s'apanyaran, però em fa una mica de pena observar això. Crec que és una falta de responsabilitat. És el món acadèmic transmetre a la societat aquest pensament de dualitat i d'indul·lents o tal. Tenim ara, en aquests moments, a Catalunya i a l'estat és gràcies a la feina que han fet les associacions de gais, lesbianes, bisexuals, transsexuals. És la feina que s'ha fet que han pressionat per aconseguir aquests lleis favorables. Tirar tot això és per donar un toc d'atenció de pensem a veure què estem fent des de l'universitat. Després ja veurem què fan els partits polítics que alguns d'esquerres i a vegades que governen agafen aquesta part del cuir més jove i el potenciant de tal forma que van detrimint els altres amoïments de sempre, LGBT i no, perquè d'alguna forma els deixa amb el cul en l'aire directament. Aleshores, bueno, senzillament és això, ningú s'atreveix a dir el que jo estic dient, ojo, ningú s'atreveix a dir-ho, però ho dic jo, perquè no sé per l'edat que tinc o el que sigui, però crec que s'ha de verbalitzar que hi ha un problema i segurament es fa les administracions que s'han de fer del món. No ho pots dubtar, però aprofundim, llegim una mica també l'ajudit Butler, que és una persona sàvia. És una persona que ens diu que en aquest moment en el que estem lligat el que he comentat de què fem amb l'ecologia, què fem amb el món, amb la nostra terra, amb l'aigua, els boscos, els marcs, què fem? Solidaritat. L'ajudit Butler, hem de ser solidaris. Això no significa que ens haguem d'estimar ni haguem de fer l'amor amb ells ni res, no simplement saber on està l'enemic. És una cosa molt senzilla i saber perfectament que l'enemic no som entre nosaltres. Està fora. Per tant, simplement no enrotllo més, però volia apuntar en aquest sentit. Jo, sobre això, des d'una vegada més d'una altra generació, crec que hem d'evitar molt les modes i molts cops es creen. Perquè jo segueixo moltes xarxes i estic molt fica de les xarxes i llavors de cop i volta ens apareixen noms, noves etiquetes i a vegades arriba un moment que això desvirtua, personalment, al final el moviment. He anat a fer formacions del col·lectiu i quan comences a parlar de tantes etiquetes em diuen això de posar-vos etiquetes perquè us heu de etiquetar i llavors entres en aquest debat sobre les etiquetes. Jo crec que una part del que tu comentes crec que és perquè no el que deia abans, jo quan era adolescent no coneixia la història del moviment LGTBI i crec que dintre del jovent falta... Hi ha gent que ja és jovent que està molt ficat, inclús massa i que es deixa portar per aquestes modes i que potser té un sentiment de falta de pertinència, de falta d'identitat o és un còctel molt o tof que al final és una moda, que va ser una moda. Però tot i així, crec que és perquè també no tenen la consciència de tot el que s'ha fet i que volen creure amb un monotòpic, que per mi el món cuir és un monotòpic en el qual no cal que ens etiquetem, no cal que ens identifiquem, que jo no dic que no pugui ser el futur però crec que actualment no és així. El que passa és que jo crec que potser hauríem de començar per llegir l'ajudit Badbler i debatre i parlar tots junts i totes juntes ho hem de fer perquè jo no crec que sigui una moda. Jo crec que és una evolució natural el moviment des del 1977 que està amb tots junts allà es va canviant, es van ajuntant lletres i de més tenim la... dels arsexuals que ningú parla d'ells però s'han allà reivindicant-se els intersexuals que no volen estar però les hem ficat, és igual. Per tant no és una moda estar... El no binari és que existeixen persones no binàries. Ella mateixa, l'ajudit Badbler diu que ella no és no binària però el terme no existia fa vint anys perquè igual jo que jo era no binària, perfecte. Puc ser no binària però no és una moda. No crec que sigui moda exactament sinó que són tendències. El problema és si no saps distingir i aquest problema és de les xarxes socials en concret Twitter que no sé què els hi passa però la gent no es torna boja que et poden destrossar la vida si dius qualsevol cosa de la que hem dit la meitat de la dècima part i tal et pengen viu i et poden destrossar. I què passa? La gent té por. La gent prefereix no opinar. Aleshores dic, ostres estem en una societat que en teoria és lliure no com l'època franquista que teníem que córrem un llavall i resulta que estem més condicionats que mai som més covards que mai no ens plantegem res per fer totes les coses si hi ha una consigna la gent el segueix a veure si som esquerres hem d'intentar treballar perquè hi hagi una democràcia real i això només suporta l'educació la formació i és és bàsic és importantíssim perquè si no tot allò de més ja el servei és bonic. Jo torno a un altre cop que vosaltres se n'aneu i us preguntaria ara una pregunta per totes tres quin és en estat si és que n'hem tingut quin és en estat les reivindicacions històriques de les dones lesbians quin és en estat aquestes reivindicacions? Bé, de fet és una reivindicació general del meu feminista que és el dret al propi cos per dir-ho d'alguna manera a partir d'aquí vull dir a veure és allò de l'agenda en quins moments perquè és clar les hores podríem posar el moment dels matrimonis de gays i lesbianes això va ser una fita per exemple el grup de lesbianes feministes vam creure que el matrimoni era una forma patriarcal que encara reforçava més la família patriarcal una altra fita tenim criatures totes lesbianes també va estar un altre moment el fet de la maternitat i que les lesbianes poguessin inscriure les criatures amb el nom de les dues mares vull dir, hi ha hagut moments que s'ha vist com així això està clar a l'agenda però és com sempre, són puntes d'Aixaberg i després hi ha tot el fons que les alfons és el que de fet estava dient ara la Maria i què fem amb l'educació i què fem amb la famosa coeducació i què fem si no hi ha una formació efectiva sexual a les escoles que es fa si els bullyings continuen sent vull dir totalment masclistes clar una cosa són la reivindicacions que es poden posar així en l'agenda i una altra cosa vull dir és que sempre encara faltarà una mica més és tot aquest fons és tot aquest fons i és tot aquest reconeixement d'això de la història amb això quan la Maria parlava del queer resulta que a vegades ens venen per fer recerca en l'arxiu de caladona i diuen no perquè venim a buscar material queer i tu dius no, nosaltres material queer no en tenim perquè en els anys 70, 80 i tal no hi era i aleshores agafen el material del 70 i dels 80 i diuen però si això és queer però si això és queer entens? és que quan ho estaves dient s'ha quedat a mi la idea aquesta davant de què és una etiqueta i de què és una realitat perquè és una realitat és que els Estats Units per exemple o a fora queer són tots queer són estrany ara perdona perquè m'he tornat enradera m'he tornat enradera i la Cati ens havia fet una altra qüestió però a mi s'havia quedat una miqueta lenta s'havia quedat això altra respondent el que comentava la Cati jo crec que això de la disciplinació de les dones lesbianes és una miqueta perquè les lesbianes estem a tot arreu però quan dic a tot arreu és a tot arreu des de que això era el súper fins a les mestres, professors la setmana passada es va inaugurar documenta és una mostra d'art que es fa cada 5 anys des del 1955 es fa és la més prestigiosa del món doncs el grup que porta tots els catalans la documenta és un grup de 5 lesbianes que es diu que són del país basc i estan allà a elles això sí ningú sap que són lesbianes ningú sí que se sap però no són referents però estan allà mestres un munt de mestres que són lesbianes i les dones estem a tot arreu però què passa, no ens hem significat amb el moviment lgbti perquè com tenim el doble sostre de vidre com a lesbianes i com a dones el que fem és ens ens incoim, ens fiquem per les esquerdes i allà estem, estem totes el que estàs dient és que les dones lesbianes tenim aquest doble sostre que encara que anéssiu al FAC en aquell moment era molt més difícil per nosaltres com a dones lesbianes significar-nos ells no ho van entendre perquè era ells que era el moment de tirar aquest camí endavant i que nosaltres vam haver d'anar una mica al redera o moure'ns per altres camins i continuem fent aquesta tasca molt més silenciosa i moltes lesbianes que no s'atrevien a dir que eren lesbianes van trobar en el feminisme doncs una parada o perfecta per estar allà sense manifestar-se com a lesbianes sinó com a feministes que bueno que quedava una mica més guapa el doble estigma jo com a coses pendents, sobretot a la meva generació ho parlem molt són els mètodes de protecció quan mantens relacions sexuals els homes en tenen molts però les dones realment tenim molt poca informació sobre aquest tema i tampoc estem protegides envers les malalties de transmissió sexual vull dir, no és com un condó jo crec que és un tema que se'n parla molt poc i que entre les noies sobretot quan comencem a tenir relacions sexuals entre nosaltres ens entren molts dubtes i crec que és una atescapanent sobretot de cara a la gent jove i que s'hauria d'investigar i que s'hauria d'impulsar A més, és caríssim, ho dic perquè era pel prait doncs clar, com la campanya és bollomami per les lesbianes que hem hagut de fer comprar quadrants d'aquests, no? Caríssims, de veritat és com per netejar-lo i es tindrà una pinça quasi bé, perquè és caríssim jo no sé què valen els condons però... no ho sé, no tinc ni idea és igual però jo crec que són quatre vegades més cars perquè són productes per dones doncs jo crec que deuen tenir el 20 pico d'aigua i tot i després que no els de gent els coneix vull dir que després és això que vas de mantenir les relacions i dius, jo com em protegeixo i no en tens ni idea i busques per internet i veus coses i us poso aquí com s'utilitza, com... si ja ho pots entendre i a les bianes hi ha molta gent li costa entendre que pel fet de no existir un fallo en allà sembla que no hi hagi sexualitat cosa que no és cert perquè quan una dona prova estar amb una altra dona ja no hi ha tornada enrere normalment, no sento però algú ho havia de dir doncs ja està, ho dic jo per tant, si no tenen sexualitat menys tindran un formatat sexuals i aleshores és tan car perquè dius, és una cosa així de l'àtex, no? que dius, no agafes un reservat doncs no però si per la menstruació vull dir, ja també tenim tots els problemes que hi ha, no? deia que si per la menstruació vale, a veure no, no, no, que quan estàvem parlant del preu això dels elements de defensa, vull dir i els que no són de defensa que són del dia a dia com poden ser les compreses com poden ser els tàmpags a tot plegat vull dir, també hi ha aquest problema que encara no hem aconseguit una justícia dels impostos que rebaixin però parlem de les violences parlem de la copa menstrual ara perquè si no ens anem ja es veu que jo tinc una tendència aleshores creieu que per fi tenim un lloc de rellevància que pugam tenir els nostres grups o si han existit grups de les violences 15 han persistit al llarg d'aquest temps jo vaig entrar a una entitat de la qual ja no formo part que és l'observatori contra l'homofòbia precisament perquè buscava un lloc socialitzar i poder lluitar pels drets i em vaig trobar que no hi havia cap dona en aquesta entitat jo crec que encara ens costa trobar els nostres espais dintre del col·lectiu la meva opinió, la meva experiència i crec que molts espais crec que encara ens costa la meva opinió costa que ens embudarem que ens ho creiem que siguem presidentes i no vis a presidentes i que entomem aquests temes en primera persona i jo personalment ara perquè estic avollosa en teoria avui dia estic més ficada perquè he hagut d'entrar molt al circuit però inicialment jo buscava una entitat a LBT o de les vianes per formar-hi part i em va costar molt trobar i vaig enviar crec que l'he esbicat no vaig haver de l'esposta i al final vaig acabar l'observatori però sí que crec que ens falten espais de socialització, de unió potser aquests espais els hem de crear nosaltres i no anar-los a buscar on ja estan fets ja tenen una estructura molt marcadament masclista en el sentit que no deixen de ser companys les entitats amb les que parlem però sí que és cert que l'escenari el prait quan puja en totes les entitats a l'LGBT l'escenari doncs clar, a la Cati, presidenta de la família de l'LGBT el 80% són dones el 80% que formen part de tal doncs ha de ser una dona i el vicepresident un home i després l'Anna Plenzuela de Crisali una cosa que els hem dit aquest any és busqueu feu que surti les dones les vianes de les associacions de les vostres associacions i que siguin les que pugen aquest any a l'escenari aquest any o en el futur perquè la fotografia és molt clara és tot home a l'Anna Plenzuela i jo que vaig pululant per allà amb això d'espais per les vianes vull dir que ja que estem parlant d'espais de les vianes vull dir que no hem parlat del Daniels és cert perquè vull dir això quan es recupera una història també s'ha de recuperar aquestes historietes que tenen més força del que semblen aquesta no us volia donar enveja el Daniels va ser un bar que era un bar de les vianes i per tant era fantàstic aquí tinc l'emparo que també era cliente d'allà vaig estar 10 mesos treballant cada dia cada dia estava obert i us asseguro que era fantàstic meravellós encara existís perquè de veritat que no us ho clauuríeu venia la primera hora amb els treses de casa amb la bossa de la compra venia a les estudiants perquè hauríem a les 6 de la tarda o les 6 les noies estudiants i a l'hora de la nit ens venien les dones al teatre les actrius no puc dir noms perquè ens estàvem vives i tal però venien també del Molino models era una cosa fantàstica, meravellós era com un papa anglès net com una patena perquè era absolutament tal després estava la Daniela que s'havia d'organitzar al teatre i partits de basc molta activitat i posava música també era fantàstic amb un timbre que era una llum vermella que s'ensenia i quan venia la policia s'ensenia a dins de la pista de ball i tothom deixava de ballar però era tota una experiència no perquè vull dir quan es tractava de parlar de espais i de llocs per ser doncs esclar vull dir sempre hem de pensar que sí que hi ha hagut antecedents que no es cal repetir-los exactament igual però vull dir perquè no la rosa el patmos el members el members però no us pararé de batalletes però sí que existien i això algun dia doncs s'haurà d'escriure, s'haurà de parlar de tot això i efectivament era el que tenia la clandestinitat la clandestinitat tenia el punt aquest atractiu de la cosa prohibida i aleshores era com una gran família venien de tot Catalunya venien gent de fora i tal, també sempre estava ple m'imaginau un fum i tal moltes històries condensades allà que una família hem parit? no només era jo perquè vull dir que estem en un lloc de història vull dir que s'han de posar unes fites en aquest cas jo penso que és important tenir-ho en compte perquè una cosa és com sempre la militància avui en dia no està bé dir militància i una altra cosa també són tots els espais de compartir, de plaer, de benestar de poder ser-hi llavors, en aquest sentit jo penso que és important ens hem de reinventar sempre és a dir jo què sé ara te'n puc explicar vaig organitzar fa anys el 2013 durant 4 anys amb companyes a les socies i les vianes pel Mediterrani feien coses diferents ens venia gent del Perú per elles del Perú ens venien a fer el viatge només per venir nosaltres era increïble és a dir, no vens d'organitzar-nos potser el que hi existés no ens serveix hem d'inventar-nos això ho farem nosaltres hem d'esperar que ens ho faci si, a més estic molt d'acord amb això que acabes de dir que ho haurem de fer nosaltres ningú farà per nosaltres jo per acabar, abans de passar el tort de preguntes sí que m'agradaria que et diguéssiu si teniu alguna autocrítica amb la tasca de les dones lesbianes des de l'any 77 jo vaig aprendre aquí amb aquesta casa a l'època aquesta de la clandestinitat que si demanaves la solució era possible que et contemnessin a mort això ho deia per quan portàvem tots els papers clandestins a la cartera i a les hores si t'agafaven era allò de dir has de dir que portaves això perquè si no t'encolomeran això i tota la resta ho dic per la de les autocrítiques és allò si demanes la solució doncs no vull dir, segurament hem fet coses bé i coses malament ho hem intentat ho hem intentat això és molt important vull dir, haver-ho intentat i evidentment amb una perspectiva vull dir, avui en dia doncs per exemple, que ara aquí que veig que hi ha gent de les institucions vull dir, clar, vull pensar que també tenim tota una sèrie de lleis vull dir, sabem els límits les feministes sabem els límits de les lleis que és allò dels que hem estat dient dels sostres de vida i tot plegat ningú de siguin les lleis aquestes i aleshores doncs és això que dius, hem pogut fer-les millor aquestes lleis sí, perquè moltes les han fet de pressa al final d'una legislatura perquè no sabíem si podríem fer-la anar a la legislatura següent però vull dir, però ja estan fetes vull dir, que hi ha temes d'aquests vull dir que va bé que penso que a la mesura que són dones consciència i responsables doncs vull dir assumim la responsabilitat justament això autocrítica tota, absoluta i jo crec que és molt necessària autocrítica de nosaltres mateixos ir a tot el moviment de formes de treballar formes de relacionar-nos, com he comentat abans hem de ser solidaris hem de treballar juntes i junts no vol dir que ens en anem al llit tots plegats anar cap a una mateixa direcció i no dispersar-nos autocrítica per a les vianes també en concret és... no voler prendre protagonisme potser pel fet de ser dones que sempre ens costa parlar en públic a mi no m'agrada parlar en públic però ho he de fer perquè estic obligada tinc la obligació moral de fer-ho per tant aquesta relaxació de dir que parli un altre o que parli en ells per tant, aquesta visibilitat que suposadament parlàvem abans i tal és culpa nostra no és a ningú més és nostra hem d'agafar el poder nosaltres perquè som poderoses som les vianes i sabem el que significa la paraula lesbiana som amazones ho sento molt estem lluitant continuament hem lluitat des de petites o altres, no tan petites però normalment des de petites ja hem anat en contra absolutament de tota aquesta societat per això ens hem fet a nosaltres mateixos som persones lliures perquè no hem tingut que dependre mai econòmicament d'un marit en concret això no significa que totes les dones evidentment són uns anàlis però aquest poder hem de saber transmetre també per poder agafar l'espai els espais públics els periodistes i els tenim doncs volem els espais públics jo com autocrítica sobretot a la més generació que faria és que no ens oblidem, tenim memòria que sovint se'ns oblida el que ens ha costat arribar fins aquí i que això en qualsevol moment ho podem perdre a l'extrema dreta i això és un tema que a nivell nacional costa molt que cali i després la solidaritat jo crec que és una mica el que has dit tu, Maria però és entendre el que voli solidaritat i entendre que moltes vegades, si no n'emplegades els altres són els que passen endavant i són els que parlen per nosaltres i jo sempre dic una frase que m'agrada molt que és la història ens ha tingut benvisibilitzades perquè els altres no les crigen perquè aquest seria una mica l'autocrítica que jo faria també a nivell generacional i després és una mica reforçant i m'imagino que anem acabant reforçant el que he comentat abans no hi ha cap diferència entre el moviment lgbti i el moviment cuir són tots els mateixos ens complementem i la teoria cuir i de més reforça tot tot lgbti per tant no existeix cap discontinuïtat entre una cosa i l'altra com fa a vegades el món acadèmic i és la universitat que això ja ho he comentat abans per tant no intentem dividir hi ha una tendència a dividir també una tendència políticament interessada a dividir no, nosaltres estem junts amb aquestes qüestions i amb altres qüestions també estem junts i per tant hem de treballar juntes juntes i totes plegades caldona molt bé, doncs amb això passarem a la ronda de preguntes si algú vol fer alguna pregunta gràcies a totes per les vostres intervencions jo potser no tocaré directament els temes que toca d'aquí que tot em sembla molt importants però ara sentim-vos a parlar i parlant de l'origen d'aquesta commemoració que tenim que és el Pride vaig fer un descobriment fa poc i estic parlant una mica d'història de genealogia de memòria perquè és una mica el tema de l'acte vaig descobrir una cosa que no coneixia per res que són els matrimonis de Boston els matrimonis de Wesley que era una institució per a quals dues dones podien viure en matrimoni ja siguin finalitats econòmiques i algunes vegades això servia perquè dues dones poguessin viure una relació sexual efectiva i això estava completament acceptat llavors vaig llegir també els treballs d'August i d'Audi que tenia dues hipòtesis una és que hi havia una tolerància en aquell moment molt més gran respecte a aquestes coses i que això va anar desapareixent a principis del seu avi l'altra que també podria ser probable que dues dones que vivien juntes ho poguessin fer amb una altra finalitat que no fos una finalitat econòmica de supervivència perquè les dones ho tenien desig jo dic no sé si... m'agradaria saber quin paper té dins la vostra memòria la vostra genealogia a aquest tipus institució i si no considereu que potser com algunes persones estan intentant defensar l'orgull s'hauria de remontar llavors a potser 1889 quan Jane Adams per exemple i l'Enquistar obren una comunitat de dones on les dones viuen a matrimonis de Boston i és completament acceptat per Chicago i per tot el seu entorn ja sé que és una pregunta molt específica però m'interessa veure si teniu aquesta genealogia com integrada també com una part de poder viure com el tenen llibertat jo crec que no podem parlar del sensital doncs s'haurien de remontar a Saffo que per altra banda Saffo va ser la potesa més important que ha hagut mai però el fet de ser l'Esviana sempre se l'ha deixat una mica davant però és tan important com omer en el seu moment això no es parla però ja es parlarà si els matrimonis aquests hi ha hagut sempre maneres d'escapollir-se i d'ajuntar-se i de més quantes escriptores catalanes que eren esvianes i que no s'ha dit mai que vivien amb la seva ajudant i tal això ha existit sempre no hi ha cap origen el segle XVIII i XIX ha existit sempre i ens hem anat com oflan com hem pogut la història d'Anlister a la terra victòriana que ja va aconseguir viure en la seva parella i si anem a buscar els orígens el que diu Maria ens en anirem molt enrere Sí, és evident des del punt de vista històric de reclamar sempre una genealogia d'aquestes primeres les uniques i aquesta genealogia és una de les coses que justament et dona l'empoderament aquest que diu la Maria també te la dona tota aquesta genealogia de dones si se n'han sortit nosaltres també ens en sortirem que endavant sí, hi ha casos d'aquells que són molt emocionants i a més en forma literària perquè el que conservem és la literatura i això també és una cosa que no hem dit que les lesbianes el paper de les lesbianes a la literatura tant per trencar els estereotips és un altre tema però sí, sí molt ben vist Hola, soc santa ui, és que em sent molt ara no, més que res ratificar això que diu la Maria en aquests moments i vinculat també amb una cosa que abans heu dit respecte al moviment el moviment hi ha hagut una part que no s'ha sentit vinculat amb els reconeixements legals que hi ha hagut això que ha implicat en els d'aquests reconeixements com és el matrimoni igualitari el col·lectiu eren uns excluïts socials sí o sí fossis ric, pobre dona, lesbiana, home, gai etc. al moment que hi ha l'opció de que tu tens un reconeixement matrimonial, matrimonial i que la teva condició no et condiciona la teva vida és una opció anar contra el sistema abans era si o si anaves contra el sistema i això veig que hi ha una part del col·lectiu que ho troba a faltar o no ho ha assumit i en aquests moments aquestes contradiccions que és una cosa molt dinàmica del col·lectiu hem d'estar en el sentit de que hem d'estar units a la diferència que això costa una barbaritat i evitar les cinquines columnes més que res perquè ja no és d'ara portem 10 anys a nivell europeu jo se me'n recordo el pit fortuint aquest fenomen que va haver-hi a Holanda que enfrontava el col·lectiu de gai si les vienes amb el col·lectiu islàmic per tant buscar la divisió de les nostres lletres sempre ha sigut la fortalesa i per tant si no hi hagués hagut el moviment feminista estongueu no hauria existit i per tant aquestes vinculacions és el nostre poder és la nostra força i hem d'habitar com sigui la divisió de les cinquines columnes que s'està posant a dintre i això costa una mica d'entendre per molta gent però és que és això és que ens va la vida nostra de que la unió de la diferència és el que ens fa forts gràcies us passo ara amb un referent com és el Jordi Petit que està aquí Bona tarda jo només vull agrair tot allò que hem après de les companyes, les vianes des de molt al principi des de la Greta Lamman passant per l'Empar Pineda i també la pràctica la pràctica que vam tenir a la coordinadora i l'esviana quan les companyes del Grup Lesbos ens deien no, si nosaltres volem fer festes nosaltres soles i per què nosaltres soles perquè si escola quan se vol pirat i comença a fer la punyeta doncs estarem incòmodes perquè de més els homes vulgueu no preneu la iniciativa decidiu a pagueu la llum ens seneu la llum poseu aquell el treball mixta en els homes gais dins l'activisme ens ha fet aprendre moltes coses que potser no hauria estat possible dins de fora de l'activisme a mi em va sorprendre hola em va sorprendre molt el que passa en els països escandinau Dinamar Suès, Noruega, Holanda Aquelles associacions són mixtes dels anys 560 i simplement un cop a l'any les dones fan un assemblea apart decideixen una sèrie de coses i després continuen amb el treball mixta clar, d'escandinàvia a la Mediterrània hi ha un largo trecho però penso que el treball mixta ens ha permès aprendre moltes coses en els homes com a gais i com a homes que hem rebut una educació tan masclista com la resta d'homes Segurament els països escandinau tenen altra cultura i potser doncs aquí el masclisme era una mica més potent i potser era per això Gràcies Jordi, perquè ets una persona molt important dins del col·lectiu i per tant gràcies també per haver vingut avui jo penso que les lesbianes sempre hem estat una fronquissa entre el moviment LGTB i el moviment feminista i en aquesta fronquissa moltes vegades hem perdut la referència del ser lesbiana és a dir jo no sé què pensareu però tu has vist molt bé Maria quan ella s'anava amb les copes més tuals i és que tenim una tendència brutal a parlar de tot dins de nosaltres i tenim una tendència brutal a jutjar-nos en el moviment LGTBQ i plus i el moviment feminista i en aquesta doble besant que estem molt còmodes i que funcionem molt bé ens costa molt parlar de nosaltres mantenir el tema en nosaltres i enfocar-nos en nosaltres i parlar des de nosaltres i jo penso que potser aquesta és la tasca primordial que haurien de tenir les lesbianes sense perdre de vista ni deixar de fer activisme ni en el moviment feminista ni en el moviment LGTBQ però si fem una tasca de recentralització de la mirada cap a dins i des de dins cap a fora amb lesbianes i m'agradaria saber si tenia alguna mena de estratègia de quan esteu en algun lloc i veieu que us esteu en el perquè tenim aquesta habilitat i facilitat per recentrar-vos estem treballant aquesta estratègia estem treballant aquesta estratègia perquè pensava que no t'agradaria de sortir aquesta idea però és ben certa així jo sempre he tingut la sensació que com a dones lesbianes sempre estem feina sempre i dius a veure quant temps tocarà nosaltres el moment que per això que hem fet aquest prai que tenim el grup que tenim i hem volgut fer aquesta feina però és working progress som mares de fet som cuidants sempre exactament les farem totes seguides i després les recolliu perquè així anirem tancant gràcies primer de tot felicitar-vos per la conferència perquè la veritat és que és una tasca molt útil avui dia i tres coses que vull destacar primer la falta de referents que jo trobo en aquest país és molt difícil trobar ja no només a l'enemic públic a l'enemic mediàtic sinó també a nivell que jo crec que cada persona cada persona que fa una part del col·lectivisme a nivell individual pot ser un referent malgrat ser una persona anònima des de les xarxes socials des dels seus amics des de publicar un article on diari o un motge de premsa una barrera per trencar en aquest punt després de segon punt la falta també de lo que és dificultat de trobar llocs o no que és un espai de col·lectiu de l'HGTV així com llocs per exemple de si se'm sent bé sí, val, sí una miqueta amb sentiu bé sí, vale el que es comentava segon punt és la falta de llocs per trobar gent així com hi ha molts llocs heterosexuals, com és habitual però llocs per trobar gent de col·lectiu de l'HGTV és molt difícil o a menys parlo des de la meva experiència i després el tema de... deixava un punt que no sé quina era perquè s'ha menjat al fil perdoneu-me una altra cosa era el si la visibilitat el que són els mitjans de comunicació jo trobo que es parla molt de les agressions que va deixant molts nois o moltes noies per ser gay, una platja i una vinguda a un passeig malítim però jo crec que en aquest aspecte no s'ha aproféïnat parlant jo des d'aquí el que us voldria preguntar encara que jo tinc una part d'aquesta pregunta però que sempre és una part sesgada o parcial jo m'hauria preguntat-vos què pot fer una persona en aquest cas com jo o com tots nosaltres per poder difondre i conscienciar més per el que és el col·lectiu de l'GTV Això és tot, gràcies Disculpeu que torni a intervenir jo només volia posar l'accent amb aquell com que històricament a mi m'ha semblat el més transgressor que ha portat el moviment de la GTV les lesbianes, que és la maternitat lesbiana és a dir, la maternitat entre dues dones a mi em sembla que trastoca tota l'esquema masclista heterosexista, paternalista i a mi em sembla que aquesta és una grandíssima aportació a fer visible la diversitat la maternitat lesbiana a mi em sembla que és una aportació sensacional que ha arribat en el moment que s'ha pogut i en aquest sentit a mi em sembla que és la venguarda del moviment, les famílies operantals i especialment la maternitat lesbiana, només posar l'accent amb això, res més, gràcies Sí, en Llesana amb el tema espais de sociabilització de festa, de plaer heu trobat o heu trobat assitges aquest espai de llibertat o l'heu hagut d'anar buscant un altre poble perquè assitges està bé copat pels gais Ara s'està parlant de repèn ara no sé, us he donat per preguntar per espais per sortir de més, no ho sé no som una guia a nosaltres tot el carinyo del món no ho sé de fet, nosaltres com a lesbianes que és el motiu de la taula hem estat buscant sempre els nostres espais entre nosaltres mateixes entre amigues i de més és molt difícil, però nosaltres som persones absolutament normals i corrents i això com qualsevol altre sempre es busquen els espais en funció d'una mica d'afinitats aleshores quan taula companya sobre els espais a petites poblacions i de més no ho sé, ja ho conec dones que han agafat, han comprat una caseta entre vàries al Marisme i s'han anat ja de grans però són l'opcions altres que no, o que tornen a viure en comuna quan érem joves vivíem en comunes en aquella època i ara potser tornen a viure en comunes, perquè una residència de persones grans no és una espai que se sent incomodes lògicament perquè encara falta molt exacte de veritat que estan lligades és tan verte per unir aquesta darrere pregunta i el comentari que ha fet el Jordi Petit les lesbianes que opten per tenir fans, per tenir aquesta maternitat compartida o no com a mares lesbianes el que es troben és que es pot fer el que es troben és que no encaixen ni dintre del món heterosexual ni tampoc dintre del seu entorn l'ésbic del que està engaudint fins al moment de tenir fills si les seves companyes no tenen fans i aleshores el que fan és venir a entitar amb la nostra buscar aquests espais on poder tornar a estar en un ambient relaxat entre lesbianes que a més a més tenen fans aleshores el que fem té xarxes de suport i és el que hem fet sempre si eres més jove anar és al membres i si ets més gran i tens la possibilitat de tenir família o de tenir fans busques altres tipus de espais te'n vas a Sparks en companyia de les teves amigues lesbianes que també tenen fans i una altra cosa, viatjar lesbianes no és per res però ens agrada molt viatjar és a dir, així com també és a qualsevol lloc del món sempre et trobes un català doncs també et trobes lesbianes, està ple perquè doncs bueno ens agrada, ens encanta conèixer altres cultures si coneixes altra gent i de més és cert, no ho s'ha passat aneu al últim racó del món i allà hi ha un català, dius de veritat, sí, sí, sí doncs això estem a tot arreu lesbianes també, i sempre viatgem és a dir, de fet la nostra il·lusió és no sé ser tal mai l'UIS, però sense el final que al final tampoc sabem com s'acaba ojo per tant, doncs sí viatjar altres formes ens podem inventar coses ens hem de ser creatives hem d'inventar, jo què sé deixant-se les cases australia, a Portugal als 100 units de cases i d'intercanvi jo què sé, per què no per què no que algunes ja esteu pensant això, eh si ja no hi ha més preguntes donaríem la taula per tancada agrair la vostra presència aquí i espero que un forro com aquest es torne a repetir en futures edicions, que no es quedi només en una, sinó que puguem repetir-lo a Inrer Eany, moltes gràcies molt bona tarda a totes i a tots gràcies per estar aquí de reacta d'aquesta jornada i també gràcies pel que implica de compromís i el que implica d'identitat identificació amb el que avui s'ha plantejat res, dos minuts perquè de tant en tant la universitat té moments en els quals hi ha una petita com justícia diguem-ne l'aica el micròfon ho estan cès, eh ara millor, doncs de tant en tant la universitat té moments de justícia l'aica i que no són habituals però que cal que posem en valor aquest matí, mentre vegi el programa i ara que m'estaven explicant en més detall el contingut consellera has de saber que en aquesta Santa Casa abans del primer rector democràtic hi va haver un rector que es deien rector comisari que era un rector nomenat directament pel govern govern, obviament d'una orientació poc tendent a acceptar actes com el que avui hem realitzat i que va generar una resolució del rector que he vist aquest matí en el que recordava a tots els estudiants que determinades conductes eren constitutives només de delicte sinó d'expulsió immediata, sense expedient de la Universitat de Barcelona. Quan s'expulsou sense expedient és que estem al límit del que la mena humana pot suportar, d'acord? Bé, doncs, estem a punt de justícia l'aica perquè avui discutim d'aquests temes que cal i molt en una capella aquí d'aquesta cortina hi ha la part ja no consagrada de la capella i a més a més una ceu en la que fins no fa massa es conservava l'hostiari, és a dir la part sagrada de la sèrie catòlica aquí és casament de tres metres. Dic que és un punt de justícia l'aica perquè efectivament el món el món en què vivim és un món no fàcil o la diferència es contempla com un problema o la diversitat es percep com una noja on sentia una de les ponents que deia trencar línies i trencar molles doncs on dir allò que es pensa i allò que es vol i reivindicar allò que es fa és vist per molts com un impediment pensar i sentir diferent és encara motiu d'haver-se de justificar com si la vida com si la vida necessites cap altra justificació de manera que disortadament segueixen sent molt necessàries activitats com les d'avui i nosaltres ni que només sigui per portar la contrària per fer-ho seguirem fent el mateix que fem des de fa molts anys que és compromete'ns en una cosa tan senzilla com dir la veritat i deixar les portes obertes aquí amb nosaltres també la vulgui dir perquè és la única manera dir la veritat de fugir de la banalitat i de la mediocritat per tant, moltes gràcies a totes i a tots per estar tota la tarda aquesta és casa vostra és la casa de tots i per tant aquest és el lloc idoni a un dia al·liclar que no deixarem mai de dir la veritat dit això el que és important que escoltem que a mi les pobres vice-rectores i de vegades m'escolten cada dia i el director de la fundació que estan avorrits el que importa és que escoltem la consellera perquè no és irrelevant que el nostre govern tingui una conselleria dedicada en aquest àmbit no és irrelevant que hi hagi una aposta política visible no és irrelevant que avui ella estigui aquí amb nosaltres diré que consellera en nom de la Universitat de Barcelona moltes gràcies per estar amb nosaltres i com no pot ser d'una altra manera és un immens ple donar-te la paraula moltes gràcies rector en primer lloc bon vespre i enhorabona a totes les persones que han participat de l'organització d'aquest espai de memòria d'aquestes jornades especialment a l'observatori europeu de memòries de la Fundació Solidaritat de la Universitat de Barcelona Podem parlar en molts espais i en molts temes però especialment en molts dels que ocupen la conselleria que la memòria és un acte polític i la memòria és un acte polític des del nivell de la recerca i des del nivell de les polítiques públiques i des de tot allò que es pot treballar també a nivell de moviments socials i quan parlem d'un acte polític des de la memòria podem identificar-hi diferents aspectes un claríssim és el reconeixement el reconeixement de tota una lluita per aconseguir uns drets en aquest cas els drets de la GTI que no han sigut drets regalats drets concedits sinó conquerits en dècades de mobilització si ens centrem en el període més recent però una rebel·lia i una dissidència que és molt més històrica una lluita per fer avançar els drets de les persones a la GTI però que en el fons és una lluita pels drets humans per tant cada vens en els drets de les persones a la GTI ens fa una societat més democràtica i això és així i a més una lluita no només per aconseguir uns drets sinó perquè les polítiques de la GTI siguin centrals que no siguin apèndics que no siguin un afegitor en cap tipus de política pública sinó que es pugui tenir en compte els diferents encreuaments de desigualtat, de discriminació que patim les persones i que per tant explica també i aquí per tant l'agraïment o el valor que hi posaves a la creació de la conselleria i al trasllado també com agraïment, com a reconeixement a la mobilització dels col·lectius de la GTI, dels col·lectius femenistes de manera més recent com a més organitzat del moviment antiracista segurament aquesta conselleria no existiria sense aquestes mobilitzacions socials. Hi ha un acte de reconeixement però també és un acte de reparació. És un acte de reparació en recordar totes les vulneracions plegrans de drets, evidentment algunes més brutals que d'altres com el que van representar la política dels règims feixistes i totalitaris del segle XX però són una il·lustració del que poden arribar a fer als règims totalitaris ni segueix a vent arreu del món i les persones a la GTI segueixen sent perseguides i fora de règims totalitaris també en països suposadament democràtics perquè no tenen plena garantia de drets. Crec que un acte de reparació també i en la darrera taula s'ha parlat també d'aquestes invisibilitzacions que hi ha dins dels mateixos col·lectius especialment en el cas de les dones i molt especialment també en el cas de les dones trans quan aquí fem memòria i diem en remuntem els anys de la transició però comences una mica abans d'Estonwell al 69 però feia una dècada que les dones trans i les persones cuïr estaven reivindicant protestant enfrontant-se a la policia i al capdavant d'Estonwell hi havia dones trans, treballadores sexuals, racialitzades si no recordem tots aquests elements ens costa més també l'últim element de la memòria que és com l'utilitzem per treballar el futur el present i el futur, volia dir. Aquest present que avui ens torna a amenaçar l'extrema dreta en països on creiem que aquesta amenaça no tornaria a estar de manera tan viva sobre la taula no perquè d'aquests desapareixut del tot, l'antifeixisme en aquest país ha sigut sempre, s'ha mantingut viu però la projecció pública a les tribunes que ara mateix l'extrema dreta no les projectàvem fa 5 anys enrere i l'extrema dreta té molt clar que de fet no distingeix si feministes si persones a l'HGTI, si estudis de gènere estudis cuïr, estudis a l'HGTI tot està en el mateix sac per tant nosaltres t'estàvem d'entendre que aquesta lluita també és compartida del passat la podem aplicar perfectament el present per la mobilització per com fem les polítiques públiques per evitar la repetició de vulneracions de drets i per seguir avançant. L'HGTI segueix encara molt viva amb diferents expressions en múltiples àmbits de la vida, en l'educatiu, en el laboral, en el comunitari de manera més recent s'ha posat a les persones trans especialment a les dones trans al centre de la diana i de l'enlànima que no només vingui de l'extrema dreta sinó també d'un sector autoproclamat feminista perquè l'ampliació de drets hauria de ser obvi que ni res de drets ni es borra a res ni a ningú la principal amenace per a les dones segueixen el patriarcat no pas a les dones trans en qualsevol cas aquesta lliçó que l'extrema dreta té tan clara la dreta també, que passa que ho dissimula una mica més l'extrema dreta ho verbalitza molt més tinguem la clara també a nosaltres i donat que estem en una universitat rectíssim ho permet, aquest avançar més és avançar en polítiques públiques en tots els àmbits abans deia a la Mercèutero millor tenir les lleis que no tenir-les una de les persones que ha sigut cap dalt i ha participat en aquestes lleis, tant l'11-14 com la 19-20 de Gualtat atracta no discriminació des de la conselleria sempre les lleis d'igualtat o el que venim a fer entre d'altres coses és que les lleis d'igualtat no semblen recomanacions, venim a fer-les complir amb tota la seva potència i que desplegar-les en tots els àmbits i en l'àmbit de les universitats, com que fins fa un any venia de les universitats, també hi ha una sèrie de deures que podem fer aquest vincle també amb la memòria reconeixen les aportacions de les persones LGTBI en els currículums, reconeixen el valor de la perspectiva LGTBI en el conjunt de titulacions i té una aplicació molt pràctica no ens acabarem les discriminacions institucionals i la pròpia administració, la que sigui, les administracions emplorals en l'atenció les persones LGTBI en l'àmbit sanitari, en l'àmbit educatiu si les universitats a l'hora de proporcionar la formació al seu estudiantat no incorpora tots aquests aprenentatges, no incorpora aquestes perspectives més enllà evidentment de polítiques, d'espai segur, de protocols que funcionin o de manera capdal la docència que inclogui perspectiva de gènere, perspectiva LGTBI, perspectiva antiracista per formar ciutadania crítica i per la dimensió pràctica que té tots aquests continguts. Per tant, agrair-vos de nou aquest espai de memòria o aquests espais de memòria que, com deia, són reconeixement, són reparació i són un mirall per seguir avançant en el present i en el futur. Moltes gràcies.