 I slutningen af 1400-tallet opgyndelsen af 1500-tallet opdagede europæerne hele resten af verden. Man sejlede syd om Afrika, en fyr, der hed Dias. Man sejlede til Indienvasko da Gama, Kolumbusrejst til Amerika og Magallan sejlede Jorden rundt. På de tur opdagede man ting, man ikke havde drømt om, eksisterede. For det første opdagede man der både mennesker syd for Equator. Det havde været helt utængeligt før. Der var folk i 1300-tallet, der blev brandt, fordi de troede, der både mennesker syd for Equator. Der var jo et ill-bælte, og mennesker kunne ikke få trænge Equator's ill-bælte. Og hvis der skulle være mennesker syd for Equator, så skulle Jesus jo have været der to gange, og Adam to gange osv. Så derfor var det den første store opdages man gjorde. Det næste, det var som om man så nogle mennesker, som levede på en helt anden måde man kunne forestille sig. Især indianerne. De gik nøgle rundt uden overhovedet og skamseoverlig. Stammede de her mennesker fra Adam og Eva, hadde de været med gennem Søndelfald eller var de en anden slags mennesker? Det gjorde mig et debatt om paren afgiver flere gange, at de var mennesker. Det er selvfølgelig noget at gøre med, om man måtte slå dem ihjel og den slags ting. Der var i den periode to måder, to opfaldelser af verden, som man kunne bruge til at forstå det her. Det ene, det var den religiøse måde. Man kan sige, den går tilbage til en kirkefærdighed, Augustine fra 400-tallet. Han bespurt af molnstr og mennesker. Og så svar han på det, ja, hvis man stammer fra Adam, er man et menneske. Hvis man ikke stammer fra Adam, er man ikke et menneske. Og senere blev det så til for et gudskab og selvfølgelig ikke ufuldt kommende mennesker. Altså, når man skulle bestemme, om folk var mennesker, så skulle man ligesom prøve at se på deres afstamming. Deres afstamming tilbage til Adam og Eva, men til nogle af sønder, nogle af tre sønder. Og folk sige identitet var, hvem af de tre sønder stammede det fra. Det blev så senere til, at man kørte tilbage til heldene fra Trøya. Det var finere, hvis man skulle være lidt anderledes. Men man havde også det om heldene fra Trøya stammede, også fra Nords sønder. Senere blev det så til afstamming fra andre. Det var ovenkøb afstamming fra Nordmænd eller afstamming fra Atlantis eller fra Gregor. Men altså hele tiden afstamming, som sagde en af de, eller sige to af de ting, der var interessant her, det var, hvad der blev af Kajens efterkommere. Det var det ene, og det andet, hvad der blev af de ti forsvundeligødiske stammer. Og der er en sjov situation i begyndelsen af 1500-tall, hvor der kommer en aztekisk, fra et sikkerhet, en aztekisk flygting til en spansk bosætning. Og den her aztekiske flygting, han fortæller, ja, men hos dem, der, der har de også byer. Og de har også byer med mure, og de har markeder, og de har omskæring. Og det begynder at lukke lidt af, at det ikke yder de her. Senere er der nogle, der afgør, nej, indtjerner kan ikke være yder, fordi indtjerner er ret ligeglad med guld og søn, og derfor kan de ikke være yder. Og øvrigt så skulle yderne jo altså også bevare en hel masse af deres skik og deres språ. Så det blev ligesom afslået. Men det var ligesom den ene måde at finde ud af, hvad folk var for nogen. Det var den, siger den Christe måde. Fra 1200-tall og fremme her, der udvikler sig også en filosofisk måde at se på verden. Man kunne ligesom sige, på den ene side har vi åbenbaring i form af Biblen. Det er den teologen, t. s. Men i den anden har vi så skaberverket. Og skaberverket, det er så det filosoferen kan se på, fordi skaberverket afspegeret også gud. En af de måder man så skaberverket på, det er stammet fra Aristoles, den græske filosof. Og han har sammen med Platon skabt noget der hed Skala Naturi. Det er vi siden i det om, at alt ting i naturen hanges sammen fra sten over planter til dyr, til mennesker og til de lavere engler, til de højere engler og helt op til Gud. Så verden hanges sammen, og det bliver sådan i den Christen udlægning også til, der er jo ikke hullere i skaberverket, fordi hvis der er hullere i skaberverket, var Gud ikke fuldkommen. Men i den situation var der altså også væsler mellem mennesker og dyr. Og de væsler, det var dem som Aristoles havde kaldt naturlige slavere. Det var så at sige, nogle halv mennesker, folk, der ligner mennesker eller var så mennesker, men reducerer til instinkter, reducerer til dyrne. Det var ligesom den anden figur, der konkurrerede, men det var den værste figur, og det var også den, der vinder frem. Når den så skal bringes ind i en europæs sammenhæng, så ser man ligesom på, hvad er det, der ligner det her mest? Og her er Vildmannen fra skovene og fra bjergene. Det er det menneskelige væslen, som levede ren instinktiv, levede som et dyr, levede alene rundt om i de store skove eller op i bjergene. Mennesket i dyrs form, det blev figureren. Vildmannen fandtes i to variationer i Europa. Den ene var den her dyreske Vildmannen, den farlige løven, kan man sige. Det dyreske i mennesket, den, der vidtrebe. Det andet var den ædele, der var faktisk også en idé om, at Vildmannen lede helt asketisk, kun brugte to det, som var nødvendigt for at kunne leve. Så Vildmannen fandtes altså i en ædele form, som man egentlig burde efterstrebe, i stedet for at leve det der overflådesliv og luxurieres liv, som vi ser overkastet en gang. Og så var der den dyreske Vilde. Så da man så skulle til at bestemme de her fremmede mennesker i forbindelse med den værste form, altså med egen ståløsesform, så blev Vildmannen billedet. Og det blev Vildmannen på den helt ekstreme måde, at Vildmannen vil charakterere med pels og med skødeskin, og selvfølgelig med stort skæg. Vildmannen har overlevet i vores risvåben, hvor der står to Vildmannen. De er så ikke længere pels, de har så et skødeskin på, og de har en køl i hånden. Der er det sjov i denne forbindelse med, at for at vise på billeder, at det er en Vildmann, så er man nødt til at sætte stort fuldskæg på, som man ser med ham her med, at han er også pels. Og derfor er man så en række billeder af indianerne, hvor der står nederst, at mellem 6 ståler, det underligt ved dem er, at de er ingen skæg. Og så fremmedstiller man billeder, hvor de har et stort fuldskæg. Det her, det er faktisk et billede af indianerne. Vi kan også se, at han står med en stor køle der. Så mændene får man at placere ved at sætte et stort skæg på. Det var ind til omkring 1660, fordi der blev det store fuldskæg et vistomstegn i Europa. Og der efter, så har de været fuldstændig glatpåbeder, fordi det var de jo i hvert fald ikke. Det var lidt svært ved kvinderne, fordi dem kunne man selvfølgelig fremstille nøgne, så kunne man se, at de jo ville. Men man fik jo problem, når man skulle til at fremstille inuit kvinder, altså grønlænder eller sanekvinder, fordi hvis man pilletøjede af dem, så kunne man ligesom ikke se, at de var oppe fra det kolde nord. Så der måtte man finde punner inde. Og i 1576 kommer løsningen, nemlig, at de villekvinder har meget lange bryster. Det var fordi man havde spevuleret over de her inuiter, hvordan ammet de børnene, der sad om på ryggen. Jo, det gjorde de så ved at klaske brystet op over skulderen og ned til ungen bagpå. Det blev ligesom symbol på den villekvinde. Men skal vi sige, skæk et forsvendt i 1660, så er den seneste faglige bog, jeg har læst, hvor den med de lange bryster, den stadig er opret holdt. Det var den fra 1940. Der var det så ikke i inuiterne. Der var det den australiske urbefolkning, der var på den måde fordi den pågælde forfærdelig, som menede, at de var de vildeste og mest primitive proto-mændskere lærmest. Men busk-mænden har haft den der, de så kallet holdt en totter, altså kødkød og kødsand, som de hedder. Alle de der folk, man har betragt som rigtig primitiv, der har kvinderne ligesom været præsenterede med de her meget lange bryster. Når det så skal være rigtig slemt, så gør man også brysterne spæse, fordi det viser, at jævlen har besat de pågældende kvinder. Men altså, det bliver ligesom den værstlige model. Vildmannen bliver den måde, man skal forstå de vilde på, og de skal så placeres i det her mellemrum, mellem det menneske- og det dyriske. Vildmannen er mennesket, kan vi sige, reduceret til rene instinkter, til rene natur. Og det bliver ligesom udgangspunktet, så... Men med den forskel, at hos Ajstolæs, der er det jo en anden menneskeform. De kan ikke blive anderledes, de er sådan. Men i oplysningstiden, der bliver det begyndelsesformen. Der bliver det udgangspunktet. Det bliver mennesket i den helt naturlige tilstand. I løbet af 1500-tall kommer jeg i kontakt med innovitterne, grønlænderne eller eskimoerne før i tiden. Og de er jo også vilde, og derfor skal de også have skage på. Og som vi ser her, så har vi en innovit her, med kajakker og det hele, og skage på. Og det sjovere her er, at man endnu ikke får nu det der med kvinderne og brudsterne op over skulderen. Så derfor får vi vise, at hun er vild, så hun får en køl i hånden, så er det ligesom på plads. Se, det der var sagt i oplysningstiden, det var, at nu skulle der en værselig forståelse af mennesketen til. Og det vil sige, at fornuften skulle være det, der havde udviklet mennesket. Det vil sige, nu skal vi ligesom have fornuften til at tage fat i mennesket helt fra den rene natur, kan man sige. Og så skal fornuften ligesom drive fremskete fremad. Vi skal altså have en fornuft betændende udvikling. Og for at gøre det, skal vi lige sige noget kort om oplysningstiden i forhold til relansanser og før. I oplysningstiden var meningen med livet lykken. Man skulle have det godt i livet, meningen var ikke længere, at man skulle forberede sig på døden og have kort tid i skæresilen. Det var også sådan, at verden var 6.000 år fra skabelsen til Dommedag. Det troede man stadigvæk på. Der havde verden periode, hvor man mente, at Kristus var født 5.000 efter skabelsen. Det var nu, for nu har vi passerede år 1000. Det var så, at vi hjælpe af studiet, at de hebræiske skrifter blev til 4.000 år før. Det er her omkring, hvor 2.000 Dommedag kommer i følge. Man skulle holde det inden for en større tidsramme. Det træde var, at den måde, man forestiller sig udvikling på, det var, at mennesket havde en eksistensk kamp. Det vil sige, at udviklingen skete ved, at fornuften konfronteres med, at mennesket skulle klare sig i naturen. Derfor får vi den her eksistensk kamp, hvor fornuften udvikler mennesket. Det er ligesom konturerne af det der. Så vil jeg lige komme ind på to af de filosofere, der formonerede det. Den første er Thomas Hobbes. Han skrev en bord, der hele vejrtagen i 1659 tråd, som blev udgivet. Og der i vil han ligesom prøve at finde ud, hvordan kan man forhente at krige? Det han gør, det han siger, at først har vi mennesket i den helt dyriske tilstand. Det vilde menneske, den dyriske tilstand, er ekstrem rå og brutal og hård. Og ingen er sikker, fordi selvfølgelig den stærkeste mand skal jo sove ind mellem. Og så kan man slå med hjælp der. Eller også sådan, at 5-6 af de sværke kan slutte sig sammen. Mennesket har retten til sit liv. Men det er jo svært at realisere den der. Og det, der er Hobbes' pointe, det er så, at mennesket med fornuften indser, at freden må være det centrale. Og fredenskab, hvor man ved, at man udnævner den overordne sovereign, det er så her, en ænevalgskonge, til at styre verden. Det vil sige, at man alle borgerne afgiver retten til at ude i fysisk vold, til en sovereign, som så til gengæld garanterer folk sikkerhed og folks egendom. For Hobbes var det sådan set, at sige bare, en måde at sige sådan her, kommer vi ud over anarchiet, hvor han leder i en tid med borgerkrig og sådan nogle ting. Så det er en måde at komme ud over anarchiet på. Så kontrakten bliver det centrale, hvor mennesket går fra vildskaben, sige fra det dyriske, til at fornuften tager over, og udviklingen så kan komme. Cirka 40 år senere, omkring 1699, udgiver John Locke en bolle her, Two Treaties of Government. Og her i siger han sådan set det samme, men hvor Hobbes har en rå og brutal dyrisk vildt tilstand, så har Locke sådan set en lykkelig tilstand, hvor menneskene er frie, og passer sig selv og har egendom osv. Og han mener, at mennesket, retten til sit liv, og retten til det man selv skaber, altså egendom osv. Det er naturret, men nu er det sådan, at det ikke alle, der overholder naturens ret, og det heller ikke alle, der fortolker den på samme måde, så også i lokskonstruktion af vildskaben. Der begynder folk at slå en anden ihjel, og stjæle fra en anden, så også der må de ligesom finde sammen, og så prøve at skabe en over det instans, altså ligesom hos Hobbes, og siger, at vi må have fred, vi må have en garantie for egendom og liv, og det vil sige, at vi må have en ordentlig instans, vi må alle sammen afgive vores ret til vold, til den her ordentlig instans, og der får man så igen kontrakten, som den måde mennesket bevæger sig ud af vildskaben på, og så ind i den kultiverende, sociale tilstand, der hvor udviklingen så fortæller op af. Det spændende ved Locke i forhold til Hobbes, det er, at Locke så også har den bemerkning, sådan er det over i Amerika, det har de begge to, de vil over i Amerika, de lever den tilstand, men Locke har en yderligere bemerkning, han siger, en gang var hele verden Amerika. Det vil sige, nu kommer vi altså ind i en tilstand, hvor, eller et påstand om, at vi alle sammen har været ville en gang, og hvorfor det? Jo, fordi i opløsningsprojekt skulle vi jo så alle sammen, skulle menneskeheden jo være bort frem af fornuften, altså fornuftens kamp for eksistensen, det skaber jo et problem, fordi hvis vi alle sammen har været ville en gang, hvornår var det så, som jeg sagde før, så er verden jo 6.000 år gammel, og sige den Bibel skal historie er jo stadigvæk gyldelig, så man skal så ligesom finde et sted, hvor der er plads til, at vi kan blive ville. Adam og Eve kommer ud, de kender jo både til ærebrug og greyout, og kort tid efter kommer der metall, og den siger, at det er vært, hvad man kan have høj civilisationsniveau. Og derfor begynder man at spille herpå, hvordan kan vi ligesom konstruere, hvordan kan vi få den her vildskab ind, og der bruger man et trick, som man også kendt fra kristendommen. Der er sådan et kristende verdensspil, at vi stammer alle sammen fra några sønder, de har jo den sannetro, det vil sige alle afvilelser, alt det vi kan kulture for at skille, det er for dem, for de kristne, et forfald fra den sannetro, så vi har altså det totale forfald den sannetro, vi har altså en figure, hvor der her forskellig skyldes forfald, det bruger opløsningsbilosofot, og siger okay, der har været et forfald, og der hvor der er plassighed, det er lige med om gamle og nye testamenter, der har vi forfald til mennesketens absolute nul, og derfor kunne så udviklingen gå frem, i og med at det er den samme fornuft, der står over for det samme problem, så vil det også være sådan, at udviklingen er den samme, og så vil vi sige, at vi har en ensaglig udvikling hele vejen igennem, det vil så sige, at vi kan sådan set rejse i tid ved at rejse i rum, kernen i alt det her, det er, at mennesket har fået en natur, som er ligesom en værst i parallelt til sjælen, den her natur var enten dyresk, som vi så det hos hops, eller sige ædel, som vi så det hos slok, og det var ikke helt ude i betydning, når det nu gælder os alle sammen, hvis den er dyresk, så kan man se civilization, som en måde at trænge den her dyresk instinctmæssig liv trænge det tilbage, hvis derimod vi er ædele, ja men så må vi jo se udviklingen som, at vi forlader parties, vi har en nostalgisk tanke om, en gang var det meget, meget bedre, vi kan måske finde os selv lidt, når vi kommer ud i sommerhuset, og kan blive naturen i. Det her med naturen, det var så også et central problem, og der vil jeg så slutte med en provokation, franskbændende kæmpede jo englæderne i Kanada, og der tabte franskbændende, men det var sådan, at hvis den fransk ædele spændel, eller hvis den ædele spændel blev taget til fange, og vedkommende så, om man så måske blev eller er klær, at han ikke ville gå i krig mere, så blev ædele spændel selvfølgelig sat fri og rejst hjem. Det gjorde Buggen Ville, og franskbændende synes, at nu skulle de lave noget stort, og det store de skulle lave, det var en jordomseiling, og Buggen Ville skulle så stå i spesten for den her jordomseiling, og han sejler jord rundt, men kom så til Tahiti, efter har været tre måneder på havet. Da de lavede te i buggen på Tahiti, der dog der en masse kagen nu op med de skyldeste unge damer, fuldstændig splitter nøgne, og de visste, at de meget gerne ville have sex med de her sygmænd. Det lykkedes for en af dem at komme om bord på skivel, og forsvandt med koggen nede under. Og Buggen Ville skede ind i bar, her efter var det vanskeligt at få mændene til at arbejde. Den situation, der udnyttede en fransk filosof, der hedder Ditero, skaber en situation, hvor skipspresten kommer til at bo hos en mand, der har en smuk kone og tre smuk dødre. Og den her mand, han sætter selvfølgelig kone og dødre til rådighed for præsten, præsten slår 45 kors for sig, men falder selvfølgelig i til sidst. Det, der er sagen her, det er, at Tahitianern leger det naturlige. Han leger i overensstemmelse med den menneskelig natur. Og som han siger til præsten, så længe Gud og præsterne bestemmer, skipsmengen, så bliver alting jo relativt. Men naturen, den har nogle evige lov, det gode, er bedre end det dårlige, eller det unge, og det fælles, er bedre end det privat eget. Og videre, siger han så, sex er jo vidunderligt, og børn er jo fantastiske. Så hvad er der galt med at have sådan et sexliv, som vi har her? Det, der er sagen, det er, at alt de forbud, alt den moral som kirken, og de andre stille op, det er jo bare en måde for at holde folk på. Så altså, den lovgivning, der er i forhold til moralen, til at holde den naturlige moral væk, det er en måde at få mark på. I stedet for, så skulle man nyde livet og nyde de vidunderlige kvinder. Så altså, her bliver menneskesnatur stillet op på en ny måde, en provokerende måde, fordi hvis vi skal leve i overensstemmelse med vores natur, så falder alle de der forskellige moralske ting, som vi har i Europa. Hade som mål, at det universelle menneske havde en fornuft, en universell fornuft, som det brugte i eksistenskampen. Nu skulle, det skal så den her udvikling, hvor hele menneske bevæge sig af en fælles vej, man befandler sig på forskellige trin, men man bevæge sig af en fælles vej. Det blev sammen med romantikken som kommer i slutningen af 1700-tallet. Med romantikken, der betragtes verden, som skulle sige øre, hvor være øre, er ligesom folk, der har sin eget språ, sin egen historie, sin egen rasen nogle steder. Altså, at vi er allskilde, verden består af en masse folk, der har en masse forskellige historier. Væk er det enighedsmenske, som jo var opløsningstidens udgangspunkt og opløsningstidens projekt.