 Den 30. august 1988 var en ganske særlig dag. Det var dagen, hvor i ny dansk regering kom til syne. En regering bestående af Socialdemokratiet og Venstre, Maren Grjørnsen som statsminister og Henne Kristoffersen fra Venstre som understminister. Det var ikke hver dag, at Venstre og Socialdemokratiet gik i regering sammen. Faktisk var det tidligere kunstsked i forbindelse med krig og besættelse. Men nu havde de altså efter langvarige forhandlinger på Marienborg i august 1988 besluttet, at nu skulle det være. Der måtte være noget særlig på spil. Det var der også. Ved det såkaldte Jorssteds valg, i december 1993 blev det danske politiske system afgørende forandret. Før valget var der fem partier repræsenteret i Folketingen. Efter valget var der 10. Samtidig søgte partierne eller vælgerne mod fløjene. Indkom kommunisterne. Nogle år senere fuldt af Venstre-socialisterne. Men den ene revolution lå faktisk på højre fløj, hvor det nydane fremstredsparti underledelse af nul skatteadvokaten Måns Glistrup torgte ned ind med 28 mandater og blev Folketingens næst største parti. Fremstredspartiet i øvrigt i ligheden med et andet nyt parti, Centrumsdemokraterne underledelse af Harry Jacobsen, en udbrudder for Socialdemokratiet, var i meget høj grad enkelmans partier. Ejt af deres grundlægger. De her var også meget løst organiseret, had et løst partiprogram, men fremstredspartiet torgte ned især imod skattebløndring, skrankepæver og papirnusser, som det hedde i Glistrupstaminologi. Samtidig var deres forsvarsprogram i den tidligte fase nedbarberet, til et ønske om opstilling af en telefonsvarer, der porusisk annoncerede, vi overgiver os. Udviklingen gjorde det svært at lave politik på savagende vis i Folketinget, og det blev opfattet som stort problem, fordi det faldt sammen med den såkaldte oljekrise. En krise, der stoppede den økonomiske gullaler, som havde præget dansk økonomie de sidste 15 år, med højere vækstrater og stort set ingen arbejdsløshed. Nu gik økonomien i bakgiver, arbejdsløshed vendt tilbage, og dansk økonomie blev fanget i noget, man kan kalde en ubehørlig ubalancer. Præget af prisinflation, stigende underskud på betalingsbalansen, stigende underskud på statsbudgettet og en begyndende ophobning af en statsgeld. I perioden 1993-1998 forsøgte først en smalt venstre regering under Paul Hartling og senere en lidt bredere funderet mindertalsregering under Anker Jørgensen at tage hånd om udfordringer gennem en lindstrøm af politiske økonomiske kriseforlig. Forligene blev alle sammen indgået henover midten af dansk politik med inddragelse af en bred vifte af partier. Men man kan også sige, at den type indgreb heller ikke for alvor fik rettet op på problemerne, fordi når så mange partier deltager, er der altid krav om, at de enkelte partier sær prioriteringer skal honoreres. Det skarpte også svage indgreb. Det er hovedbaggrunden for danskens SV-regering i 1978. Med 66 mandater bag sig var der tale om en regering, der var meget tæt på at have et flertal på de 90 mandater i folketing. Der var altså papir at tale om en stærk regering. I virkeligheden blev den det ikke, at to hovedgrunde. For det første vakte regeringsstandelsen stor modsand i Socialdemokratiet. Der var også krise i Venstre, der ikke bryd seg om i projekte, men i Socialdemokratiet var modsanden så stor, at dele af fagbevægelsen og partiet reelt modarbejde regeringen. Du er en skidanker, lød det fra fortsiden af ekstrabladet. Ordene var LO-formanden Thomas Nilsens, der altså ikke lavede skjul på, hvor lidt han bryd sig om den nye regering. Angar Jørgensen havde trosset fagbevægelsen, men den stærke modsand han mødte derefter betød på den anden side også, at han blev bange for sin egen skykke, og derefter efterfølgende ikke rigtig tur trosse LO. Det er udfordret igen gengæld sammenholdet i SV Regeringen, fordi en række af de økonomiske håndgreb, som Venstre gerne ville bringe i spild, omkring inkomstpolitik og især en opgivelse af den automatiske dyrtidsregulering, det vil sige det forhold, at lønninger automatisk blev hevet, når priserne steg ikke rigtig kunne bringes i anvendelse. Det betyder også, at regerings økonomiske krisepolitik ikke rigtig blev effektiv, ikke rigtig kom til at forbedre den danske konkurrenceevne, og dermed heller ikke rigtig kom til at trække Danmark fri af de ubehørlige ubalancer. For det andet var Venstre til tid og også tung at danse med for statsministeren. Exempelvis var der ikke konkret i mødkommendehed over for det sociale demokratiske ønske, om at kunne udvikle økonomisk demokrati eller bare en overskudstillingsordning, som en form for mødeudelse til fagbevægelsen for at acceptere en stram inkomstpolitik. Den personlige kemi mellem statsministeren og Henning Kristofferten, ser ud til at have været grundlæggende i orden, men generelt var der stor mistillid mellem partnerne. Det var især et problem, fordi regeringsgrundlaget, der lå til grund for regeringen, var formuleret i tyve løse punkter. Det opstod, at der vedvarende strid om, hvordan det skulle tolkes, og det kom vedvarende til at belaste regeringsamarbejde. De fleste af tidens politiker, inklusive regeringsmedlemmer, er enige om, at SV-regeringen blev en fiasko. Og rigtigt er det, at SV-regeringen hverken fik stabilisert dansk politik, eller fik løst afgørende op for de økonomiske balanseproblemer. Helt resultatløs var regeringen i midle tid ikke. 146 løge fik den igennem Folketinget, herunder også vigtig løge, som indførelsen af efterløn, den 5. færdige uge, og realisering af det danske naturgasprojekt. Det vigtigste ved SV-regeringen, er næsten i virkeligheden, at forsøget blev gjort. Der havde været talt så meget om det i ordene forud, at det næsten måtte prøves. Men afprøvningen visste også, at det ikke var vejen frem. Nog var SV-regeringen en fiasko, men i den forstand skabte den en afklaring. Det var en nødvendig fiasko.