 Molt bé, ha estat una tarda molt intensa com a conclusió d'aquest seminari que hem celebrat avui. Tots aquells que vulguin continuar demà, Oriol us donarà informació sobre el que faré demà, després de continuació. Com a conclusió, només dir-vos adeu perquè alguns dels nostres amics i clients parteixen cap a Barcelona. Unes paraules del vicepresident de l'alcalde per la Pau, el senyor Mayoral, que és l'alcalde de Grana Gherz, que, com pot en veure, ha estat una de les ciutats més bombardejades a Catalunya. Té vostè la paraula. Molt bon dia i molt bona tarda. En primer lloc que agraï la invitació, per mi està avui aquí, és un honor. Agraeixo a gent pensat amb l'enollers, amb l'alcalde d'enollers i sobretot amb alcaldes per la Pau, com una organització de municipis que té un compromís molt clar amb la lluita i amb el treball per la Pau. Deixeu-me, però, fer algunes referències del que hem dit avui i com ho vivim, com ho viu, una ciutat que va ser bombardejada, com s'ha vist, durament bombardejada. La reflexió d'avui parlava de Barcelona i de Londres, però, en tot cas, el fet de que avui que l'enollers estigui aquí, jo crec que vol dir una cosa, que és que, quan es pensa en Barcelona i en Londres, s'està pensant en ciutats bombardejades, s'està pensant en el concepte que abans se'ns parlava de guerra global, de que, un moment determinat, es decideix que les ciutats són objectius, objectius en les guerres declarades i en les guerres difusses. Ahir va ser objectiu Manchester, en unes guerres no declarades en les que també les ciutats són el gran objectiu. Ens acompanya companys representant de l'Ajuntament de Manchester, el nostre condol i el nostre suport. Hem vist unes imatges colpidores, unes imatges que ens fan bullir la sang i que ens deixen, absolutament, corpresos. El Ramon Arnava també s'ha posat una altra imatge que a mi encara avui, cada vegada que la veig, m'emociona, que és la imatge de l'edifici més rellevant de la meva ciutat, que és la pujada bombardejada. Nens i nenes, homes i dones, morts al carrer. El nouet ens ha parlat de la seva àvia. Els meus avis viuen a 100 metres, aquest espai. Els meus avis venien al mercat quan va passar això i van tenir sort. Els meus pares, el meu pare, anava a l'escola, a prop d'una escola bombardejada. Recordeu, en el llers 9 del matí, 5 avions italiens, deixen anar a 700 quilos de bombes i maten, en un minut, 224 persones i deixen més de 500 ferits en una petita ciutat de uns 13.000 habitants en aquells moments. És a dir, el 6% de la ciutadania va quedar afectada morta o ferida. La proporció és brutal. I, efectivament, allà hi havia gent amb noms i amb condoms, com a tot arreu. El que passa és que, quan parlem de ciutats, podem posar els noms a les persones. Sabem que ha mort l'Antònia de la farmàcia. Sabem que ha mort la dona del mestre Ruer i que ha deixat quatre nenes. Li posem noms i condoms. Les ciutats són l'espai en què podem fixar la mirada i podem identificar tot allò que a vegades analitzem i veiem d'una manera més esteroscòpica, si voleu. És el lloc per parlar, per escoltar, i és allò per posar nom a les coses. 30 de maig del 38. Aquesta és l'Aveniment de Gremlles. Aquesta gran desgràcia, 39, gener del 39, més bombardejos en el moment de l'aixida de les tropes republicanes i de la gent que marxava cap a l'exili. La ciutat també va ser donament bombardejada. Una ciutat que té la marca de les bombes molt interioritzada. I després d'això, el silenci del franquisme. Els meus avis, els meus pares ens deien al costat de l'estufa a l'hivern, quan la conversa és més llarga, ens explicaven el que havia passat. I ens deien, nen, això no ho expliquis, però això va passar. Nen, guarda-t'ho, però ho has de saber. Silenci, silenci del franquisme, la pau que no és pau que és por. El rei no ho explicava amb una cançó. A vegades la pau no és res més que por. I la meva generació va viure durant molts anys, la pau de la por. Quan vam recuperar la democràcia, un grup de persones que havien viscut a bombardeig i l'Ajuntament van decidir que un dia o una altra havíem de xacar la veu. I, efectivament, quan es va complir el 50 aniversari del bombardeig, l'any 88, vam aconseguir reunir les forces suficients, el coneixement suficient acompanyat per historiadors fantàstics, el Joan Garrig, el més paradigmàtic amic del Ramon, vam aconseguir les forces suficients com per explicar-nos, com per poder desar-nos en els nois i les noies, els estudiants. Va ser un moment emocionant. Conmemorar el bombardeig a la ciutat 50 anys després. Sortir del silenci. Volíem sortir del silenci i volíem que la democràcia recuperada fos la musculatura, que ens permetia ser aquell lligar, mentre a l'Estat civil i a l'Ajuntament, per tal de posar veu aquella gent que ja no el tenia. I vam recuperar aquest moment i vam plorar en veu alta, vam plorar els nostres morts, perquè es havia de plorar els morts, no els havíem plorat, els havíem plorat en silenci, i vam volguer-ho fer junts i d'una manera clara, plorar els nostres morts, però alhora el que volíem era recuperar la memòria, saber on testàvem, saber què havia passat. Fixeu-vos que l'any 88 encara, com vam fer aquesta primera commemoració, ens pensàvem que ens havíem bombardejat els alemanys. L'any 88 va ser una historiadora, Joan Garriga, que va identificar precisament que el bombardeig va ser per als avions italiens. Volíem recuperar la memòria, però sobretot, volíem dir, amb una veu molt forta, que volíem dir mai més. La generació dels meus pares, els meus avis, la meva, encara podíem posar-nos d'acord, perquè encara hi eren tots. Els meus avis ja no hi són, la generació dels meus pares està desapareixent. Però podíem fer-ho, i vam fer-ho. I vam dir molt al mai més. I vam començar a pensar i a dir-nos que les ciutats que hem vist sang en els nostres carrers, tenim l'obligació d'explicar-ho. Tenim l'obligació de fer-ne un relat de història i de futur. Tenim l'obligació d'explicar la bandera de la lluita per la pau. A partir d'aquest 88 va començar un trajecte, amb els baixos com tots els trajectes, en què vam començar a generar un discurs i una estratègia al voltant del treball per la memòria històrica, però sobretot del treball i el compromís per la pau. Us escric molt ràpidament aquests eixos, perquè ens sembla que poden també ajudar a buscar aquest espai positiu que se'ns demanava. No només recordar si no l'hora, generar estratègies per tal de compartir històries i buscar aquesta referència que ens permeti que aquest mai més estigui cada dia més a l'hora. Nosaltres, en primer lloc, el que volíem, el que hem posat sobre la taula i l'estratègia, és treballar molt intensament per conèixer la nostra història. No la coneixem prou. Recuperar la nostra memòria era essencial. Els motius de la guerra, els efectes de granollers, què va passar amb els diferents moviments polítics durant la contesa i també com va actuar el franquisme, quin van ser els efectes a l'actuació del franquisme. Granollers ha aconseguit estudiar d'una manera nítida pràcticament fins al 75. Amb elements que a vegades han fet aixecar, espines en la relació amb socials, però la història és l'història. Però ens semblava que el que calia era essencialment conèixer la nostra història perquè així també ens reconeixíem com a col·lectiu. Coneixen, reconeixen per mirar cap endavant. El segon element d'aquesta estratègia era explicar i compartir. No quedar-ho, no quedar-nos a la biblioteca, en els estudiosos, sinó viure-ho a la ciutat, viure-ho amb la ciutadania. Des del punt de vista, l'educació és la clau. I nosaltres hem desenvolupat estratègies d'educació per la pau jo crec que potents. Educació a les escoles per suposat, però també educació molt més enllà de les escoles. A les escoles la setmana que ve, com m'amorem el 30 de maig, aquest 79 anys del bombardeig, totes les escoles de primari seran totes. Amb feina feta, amb treball portat a les aules des de molts mesos enrere, però escassament tres setmanes ho hem fet ja amb els estudiants a secundària. Educació per la pau, com un element que ha de formar part d'aquesta estratègia de la ciutat, d'educació a l'escola, però d'educació també en el conjunt de la ciutadania. Hem ballat molt i molt perquè l'intercanvi entre les generacions es produeixi. Com venc a moure el 70 aniversari del bombardeig de l'any 2008, hem fet una trobada que va ser a banda d'emulsionar absolutament útil entre persones que havien viscut el bombardeig i la generació dels meus fills. I vam generar un sorprenent diàleg intergeneracional en el qual vam descobrir que els meus pares explicaven els meus fills coses que a mi no m'hi han explicat, coses que havien quedat al pap d'aquells moments, aquells moments dramàtics, coses que no es podien explicar, perquè la por també te n'allà, la paraula. I des de punt de vista, la història va donar al guai generau un itinerari que seguim caminant. Educar-nos també a partir de tenir molt clar que la paraula és l'element clau que ens ha de permetre al trobar aquests vincles entre generacions, escola, societat, famílies. El tercer element és treballar molt el voltant dels espais de memòria. Mireu, a la nostra ciutat, si us hi passegeu, veureu, una idea que no és original, la vam copiar d'altres jeus de Sarajevo, veureu que hi ha uns punts en els que apareixen unes rejoles de color vermell. Els nostres nois, les nostres noies, els nostres ciutats saben què vol dir. És el lloc on te van caure les bombes. A Granollers, el memorial democràtic ens va ajudar a fer-ho possible. Vam identificar els espais en què les bombes havien colpesat a la ciutat i avui estan presents. I ens serveixen per explicar a les noies que per aquest lloc on te passegen, allà on te fan aquell petonet al nou i a la nòvia, allà on te fan la festa, a la nòvia van veri persones agonitzant o persones morint, persones patint. I fa una part també d'aquest discurs. Recordar que aquest espai urbà avui, un espai en pau, va ser no fa tants anys, 79 anys no és tant temps, va estar durament massacrat i la generació dels seus joves va patir allà la pèrdua de amics, com els que tenen ells passejant per la ciutat. Espais de memòria, recuperació dels refugis, alhora també, a banda de recuperar la memòria de l'horror, com són els refugis, arquitectura de l'horror, com són els refugis, també generar arquitectura de la pau i així també van construir un centre, un centre de cultura per la pau, que vol ser la referència per mirar endavant. El quarteix seria el de la participació. Si la commemoració és el bombardeig, si el pensament és el bombardeig és purament institucional no serveix. Si és només un esforç de l'Ajuntament per fer un acte formal, cada 30 de maig hem fracassat. El 30 de maig, necessàriament ha de ser commemorat per la ciutadania i afortunadament agraïm allés cada any. Hi ha entitats que s'assumen a l'organització d'avents complementaris, paral·lels, alternatives, és igual. Però avui aquest treball per la pau no és un treball de l'administració, sinó que és un treball de la societat. Entenem que no hi ha cap altre camí que el compromet trans globalment com a societat en aquesta lluita. És un projecte de ciutat, no és un projecte de govern. És un projecte de la ciutadania, és un projecte d'aquesta musculatura social que Granollers ha sabut construir. El següent és el del compromís. El nostre mai més, no pot ser mai més purament anecdòtic, Granollers intenta estar en totes les accions en les quals lluitem contra la violència, contra la guerra, i especialment contra els motius de la violència de la guerra. Granollers accentua, a partir d'aquest compromís, la seva feina, a partir de solir l'objectiu essencial, que és treballar per l'igualtat i per l'equitat, que en definitiva és el factor essencial per tal de tenir una societat més justa i més solidària. El següent element és el treball en xarxa. Mireu, estem començats a que un ajuntament sol no pot fer res. I per això Granollers ha buscat sempre aliances. Fa molts anys vam entrar a fer una part de la xarxa de Caldes per la Pau. Avui aquesta xarxa és la xarxa municipalista més important del món, la lluita per la Pau, 100.000, 500.000 ajuntaments de tot el món que agrupen aproximadament 1.500 milions de persones. Ens sembla que és rellevant que la xarxa sectorial més municipalista, més important del món, s'adreci i estigui centrada en aquest objectiu, el objectiu de la Pau. I per això nosaltres ens hem d'implicar i la nostra feina i la nostra capacitat de genera alternatives va fer que l'alcalde d'Irogym ens demanés a l'exegutiva mundial cosa que vam agrair i que intentem, en aquest àmbit, el ser la veu d'una part d'Europa, aquest sud d'Europa, aquest sud d'Europa i aquest nord d'àfrica, aquesta Mediterrània, tan culpajada en els darrers temps. En aquest treball amb la xarxa de Caldes per la Pau nosaltres avui estem liderant la xarxa de Caldes per la Pau de Catalunya de 200 municipis, un nombre important i que té una exegutiva formada per a Caldes i alcaldeses de totes les formacions polítiques i que és molt activa conjuntament amb instàncies com el fons català a cooperació i al costat de la feixió catalana de municipis o de l'associació catalana de municipis. Creiem que és imprescindible la xarxa perquè creiem també que el municipalisme té respostes que els estats no tenen. Nosaltres estem convençuts i tenim la convicció que en aquests moments en què els estats callen o mira cap a un altre costat, és més imprescindible que mai la veu del món local. La veu dels alcaldes, les alcaldeses, creiem i estem convençuts que els municipis som bons agents a Pau i ho diem en veu alta des d'alcaldes per la Pau i des de moltes altres instàncies. Són bons agents per la Pau, per molts motius. En primer lloc perquè els municipis no tenim armes i per tant el nostre instrument millor és la paraula, és el diàleg. Els ajuntaments, els municipis, parlats sabem escoltar i sabem construir a partir de la mirada directa als ulls d'altres comunitats. I sabem parlar i escoltar també els nostres ciutadans i les ciutadanes. Per tant, el municipalisme el que pot fer i el que pot aportar en aquesta estratègia que jo estic convençut que de passen als estats per tenir com un element central a l'estat civil, el que pot aportar al municipalisme és la veu de la gent, la veu de molta gent, a l'hora d'aquest debat imprescindible sobre una nova governança que sovint supera als estats. Nosaltres estem també en millor condició per fer aquesta feina, aquest treball per la Pau que molts estats perquè hem après a cooperar, hem après a buscar aquestes aliances específics que ens permeten definir objectius concrets. Per tant, des de Greunllers, des del caldes per la Pau, una feina que ens sembla imprescindible en aquest debat sobre el futur de la humanitat, en aquest debat i en aquest compromís per la Pau és el enfortir estratègies de cooperació que tinguin la real i la base amb l'estat civil, amb el diàleg a la societat i que a partir del municipalisme exercessin aquest paper de lobby permanent per tal de portar els estats cap a llocs en els que molt sovint s'escapen. CES i LU, ciutats i obens locals unides, el Caldes per la Pau, són xarxes que entenem indispensables per tal de definir un nou discurs que tingui a la proximitat com un valor essencial per construir un món en el que la paraula sigui l'element bàsic per avançar i per fer possible aquest objectiu imprescindible d'igualtat, de justícia i de llibertat. Jornades com aquestes i ajuden. Moltes gràcies per veure'ns, convidats. Moltes gràcies, Josep Majoral. Res més, agraït també Albert Rojo, que haig de marxar i ha diplocat una vegada més d'haver pogut barrejar la recerca històrica, la nova documentació sobre els fets, sobre el nostre passat, a barrejar polítiques públiques també gràcies als diputats per l'aliment de Catalunya per haver vingut. I, aviam, els ponents que ens heu acompanyat aquí, l'Imperi del World Museum, els traductors de la traductora, moltes gràcies també pel seu esforç, l'equip de la Carolina, l'Oriol a la Laura, i bé, a tots vosaltres, em descuido segurament, molta gent. Però seguirem treballant, pensem que la reflexió hi ha aquests seminaris, hi ha aquests debats, com diem, transnacionals, transfuntaris, són molt importants. La visió que deia l'Albert també aquest dematí sobre polítiques públiques, avui en dia si no teníem en compte una miqueta d'aquestes xarxes que deia l'alcalde també, doncs ens mirem massa el nostre malic que ens anem de mirar molt també, perquè hem de fer moltes coses, però aprenem, aprenem, coneixem abans d'actuar, com he dit abans, i bé, seguirem treballant aquests temes, convidar-vos i a veure-us en moltes de les nostres activitats, com a xarxa, i esperem tornar també a parlar i a treballar amb el diplomat sobre els temes, al voltant dels usos del passat, de les diatribes i amb vitricolls de la memòria, i res més, seguirem treballant també per construcció de la democràcia de Pau. Moltes gràcies.