 Un dia, sí, orgullós de ser estudiant. Fa molts anys, suposo que acabaré el 2050, el ritme que porto, però bé. M'agradaria que us imaginéssiu, per un moment, un home sort parlant amb un home mut, o una persona muda. Segurament això seria tot menys un diàleg, seria el més similar a un monòleg. Doncs això és el que ha estat passant al món, pel que fa les institucions i les persones, a les darrers dos mil anys, fins pràcticament l'any 2005-2006, aproximadament. Què va passar l'any 2005-2006? Doncs va tenir lloc el que nosaltres coneixem com el llançament de la web col·laborativa. És a dir, ja no l'internet, sinó l'internet en què les persones podíem ser partíceps, el 2.0, també conegut com a 2.0. Això va canviar radicalment les coses, i aquest és un dels temes que vull parlar amb. Nosaltres hem passat d'un món monòlegs que es produïen entre les grans institucions i les persones a un diàleg. I nosaltres tenim... vosaltres tenim molt a dir, nosaltres tenim molt a dir, i sobretot les institucions han de tenir molt en compte que aquest diàleg ja no estan parlant amb persones que siguin mudes, sinó que tots ara tenim totes les habilitats obertes. Mai millor dit. Això posa bastant de manifest el fet que nosaltres fins l'any 2005 la comunicació personal estava molt acotada. Estava molt acotada a foros universitaris, presentacions de tesis doctorals, si una persona podia pagar per tenir un anunci en un diari, en una visora de ràdio, en una visora de televisió, etcètera, però poc més es podia fer. La comunicació personal estava totalment centrada en el que eren àmbits i cèrcles molt petits. En el moment en què comencen a aparèixer els primers blocs, cap allà als 2000, 2003, 2004, significa que ja nosaltres adquirim una nova potestat, un nou poder, ens ho empudarem, com diuen ara, i tenim la possibilitat de comunicar de forma directa grans masses d'audiència, no només a una persona, o amb cèrcles molt reduïts, sinó amb moltíssimes persones. I aquí no és que sigui el naixement de la marca personal, el naixement ve de molt abans, des del moment en què una persona és conscient de l'emprent que deixen els altres, però sí que és el moment en què es potencia aquesta habilitat de comunicar de forma bidireccional i d'una manera mai és gratuït, perquè sempre aquesta comunicació està molt mediada per el temps, és a dir, quan tu estàs demanant a una persona que deixi les seves dades o que et doni el teu temps, aquí no hi ha res gratuït, evidentment. Però sí que és veritat que comparat amb a poques anteriors, nosaltres no teníem aquesta possibilitat que ens van oferir aquelles primeres vitàcores, aquells primers blocs que molts de vosaltres sé que teniu. Bé, no només això, sinó que, a més a més, les xarxes socials apareixen. I amb això apareix una altra oportunitat de comunicar a grans masses d'audiència. No només comunicar sinó, a més, emetre el que nosaltres coneixem com a proposta de valor. Proposta de valor és la raó per la qual una persona hauria de confiar en nosaltres i aquest és un punt molt important, especialment amb el vostre àmbit educatiu, que no s'ha prestat massa atenció, fins ara, i perdoneu, però algú havia de dir... Què ha passat? Que nosaltres sempre hem confiat en la reputació de la marca. Però ara us explicaré algo que ha passat amb les marques. Si algú de vosaltres ha llegit sapients i estic segur que sí, bé, des del punt de vista de l'antropologia cultural, possiblement no sigui un discurs perfecte i té els seus, les seves escletxes, però és veritat que hi ha un moment en què en Joval Noa Harari ens diu que les empreses no existeixen, que les marques tampoc existeixen. Aquest senyor ens ve a dir que nosaltres vam aconseguir passar de grups de 35 individus dominats per un mascle alfa a grans civilitzacions gràcies a la invenció de realitats imaginades per l'home. Aquestes realitats imaginades són la política, el senyor Harari, la religió i també l'empresa, la marca o els diners, per exemple. Són coses que no existeixem, que hem creat per poder organitzar-nos millor. Què passava abans de 2003, 2004, aquest punt crític que us hem entat abans? Passava que la confiança amb una marca, amb una institució, sobretot amb la publicitat, que feia aquesta marca i institució era del 90%. I això ens ho deia Nielsen, una eina de medició molt important. Això vol dir que qualsevol de nosaltres que sentia una falca a la ràdio, una falca publicitària o un espot publicitària a la televisió, o que llegia o veia un anunci a una tanca publicitària, aquella marca li era coneguda i generava la confiança. És a dir, la confiança es venia pel coneixement. És a dir, que si jo havia vist 25 vegades l'anunci de l'aigua X, la drau o la que fos, jo anava al supermercat i com que era conegut, generava confiança i allò produia un acte de compra. Això passava l'any 2000. Avui aquesta confiança, que era del 90%, ha passat a ser del 30% només, ha caigut en picat. I s'ha produït un fenomen invers. La confiança amb les persones, l'any 2000, era del 30%, però bàsicament perquè nosaltres no teníem la capacitat de comunicar com a tenim ara. I això s'ha girat la truita. Ara la confiança amb les persones és del 90%, i en canvi la de les marques institucions o empreses és del 30%. Per tant, gran oportunitat per les institucions, enteses com universitats, però també com empreses, com ONGs, com mitjans de comunicació, etcètera. Gran oportunitat per entendre que han d'humanitzar la marca utilitzant la seva gent. Hi ha una frase que m'agrada molt de William Aruda, que és un dels meus mentors amb això del Personal Branding, que és Your People Are Your Brand, que vol dir la teva gent és la teva marca. I mai ha estat així com està sent ara. Un dels meus models de negoci fonamentals no és només la consultoria personal, sinó també els programes que faig amb empreses o institucions d'impuls d'embaixadors i interes de marca. Per tant, hi hauria una primera raó per que nosaltres gestionem la nostra marca personal. I és que el fet que siguem persones vol dir que tenim una sèrie de valors que són arrelats, que són valors reals. Els valors que tenen organitzacions, institucions, són valors que, si em permeteu, estan creats per un comitè de direcció o per una empresa de branding d'aquestes de cessos extents, però no són reals i poden canviar d'avui a demà, perquè ve un altre, un nou responsable i fa que allò canviï. Els nostres no, estan més arrelats, no vol dir que no puguin canviar, nosaltres aviatment canviem, al llarg de la vida, i això vol dir que en certa manera hem de ser molt conscients que els nostres valors tenen més pes i es podria pensar, perquè et donen sentit a l'organització. Primer raó per la qual hauríem de gestionar la nostra marca personal, en l'àmbit digital, però també en l'àmbit offline o en l'àmbit real de tota la vida, és el control. Una raó és control, per què? Perquè si tu no dius qui ets, com ets i què pots fer pels altres, els altres diran el que no ets. I això ja és una primera raó bastant important, perquè tenim unes les regnes, d'aquesta marca personal. La marca és una cosa que nosaltres deixem els altres. De fet, la paraula brand, marca, ve de marcar les vaques, que ho feien els americans per distinguir les que eren d'un propietari, d'un altre. I el fet de la part de gestió d'això a branding seria la gestió de marca. Doncs amb les persones nosaltres tenim ara l'oportunitat que no havíem tingut com mai de controlar la nostra marca en l'àmbit digital. Perquè fins ara sí que havíem tingut un cert control de la reputació professional en l'àmbit real. Però resulta que en l'àmbit digital això què passava? Nosaltres pensàvem que això ja es donaria per si sol. Ja seran els altres, els que em facin a mi un perfil de bicipèdia, coses d'aquesta, no funciona així. Si tu no dius qui ets, els altres diran el que no ets. Per tant, agafem les regnes, punt, punt, un i molt important. El punt segon és que nosaltres exercim aquesta confiança perquè som els que expliquem les experiències de les marques. I vull explicar aquest punt amb una mica més d'intensitat. Fins abans parlava d'una aigua mineral, d'acord? I abans nosaltres el que feien l'any 2000 anàvem a comprar aquella marca que havíem vist, que havíem sentit, perquè era coneguda i el coneixement era el punt de confiança. Ara ja no. Ara ja no comprem aquella aigua per la publicitat. Ara comprem aquella aigua perquè ens l'ha recomanat un amic. I aquí entrem en una atradada de la mateixa empresa Nielsen, que diu que nosaltres confiem en un 90%, que no està malament, amb les recomanacions de persones com nosaltres encara que no les coneixem. Repeteixo, encara que no les coneixem. Pots semblar estupi, però en realitat té una real molt bona i és que confiem en aquestes persones perquè no és pel que diuen, sinó per la seva experiència amb una marca, o amb un servei, o amb una universitat. Coneixeu segurament, vols de vosaltres familiar una plataforma que es diu TripAdvisor o un altre que es diu Booking. Què té de bo o què té de dolent? Això. En principi el que té de bo és que les valoracions que estan fetes sobre les marques que estan a l'allada, hotels, museus, restaurants, etcètera, estan fetes amb base a l'experiència de la persona, no amb base a la publicitat del propi ens. D'acord? I això és el que val. Avui en dia el que compta més és la nostra experiència a l'hora de fer valoracions. I de la mateixa manera que hi ha una plataforma que mesura amb cinc estrelles i l'experiència que han tingut els clients, també hi ha una altra plataforma que possiblement coneixeu molts de vosaltres, que es diu Glassdoor, com s'ostre de vidre seria, Glassdoor, que mesura les experiències dels empleats amb una organització. També amb cinc estrelles. És a dir, que jo vaig entrar fa pocs dies a Glassdoor per veure què passava amb la universitat Pumpeu Fabra, i ja per la vostra tranquil·litat us diré que té un resultat molt bo, que és que hi ha una altra plataforma que es diu Glassdoor, que és una de les estrelles sobre cinc. I la aprovació del director general és del 97%, que és altíssima, i hi ha una de les dades que diu que un prop d'un 90% la recomanaria, recomanaria algú que treballi a la universitat Pumpeu Fabra. Però fixeu-vos-hi on hem arribat, que nosaltres ja tenim un tripadvisor, per dir-ho així, d'institucions d'empreses. I ara posem aquestes estrelles, inclús també comentaris, i vosaltres podeu entrar a Glassdoor. Quan vulgueu, i posem a Glassdoor, i veure quines són les opinions que han advocat, aproximadament unes 90 i tantes persones, prou de 100 persones. I això és tan real com que aviat passarà també a les persones. De fet, hi existeix. I en algunes plataformes que estan valorant persones també amb les cinc estrelles. I no només això. Qualsevol de vosaltres podria crear un perfil a Google, té un servei que és gratuït, que es diu Business. És un perfil, igual que a vosaltres alguna vegada feu servir Google per cercar un restaurant o un hotel, i a vegades són un quadre, a Madrid, on explica si està obert, si està tancat, quines hores obre, també surten les valoracions, les cinc estrelles. I això és un My Business. Qualsevol persona pot obrir un perfil amb Google My Business, i que quan busquen el teu nom surti. Un quadre, també amb una valoració de 0 a 5 estrelles, i allà, si tens un blog personal, això tindrà sentit, sinó el tens, potser no té gaire sentit, però inclús està pensat, no per serveis físics que tenen un adreça física i un telèfon, sinó per marques. Per tant, si algú em cerca amb una plataforma com Chrome, segurament trobarà aquesta finestra, que és de Google My Business, on surto jo, sobre el meu camp d'activitat, sobre una petita descripció dels meus serveis, i sobretot el més important, un botonet, que porta el meu lloc web, d'acord? Però la gent pot opinar, de manera que en aquest moment, el tema de la marca personal, ja no és tan... la gran diferència seria el màrqued impersonal, és el que jo dic de mi, que és sobretot la percepció que deixen els altres i com aconsegueixo que siguin els altres qui facin aquestes valoracions. És a dir, té molt més força comunicativa algú que parli de mi, que no sigui jo mateix que ho faci, i aquest és al principi, tornem-hi, abans de TripAdvisor, de Booking, però també de Glassdoor o d'aquestes noves plataformes que estan sortint ara. Per tant, molt aviat, passarà que qualsevol de nosaltres, qualsevol, podrà buscar el nostre nom a Google i veure quantes estrelletes tenim i quines opinions n'hi ha. Per tant, preparem-nos, abans de l'arribada de tot això, això és molt important. Això té a veure amb el control, però també té a veure amb les grans possibilitats digitals. Veiem l'entorn digital com una oportunitat, no com un problema. Sé que moltes persones són molt curoses de la vostra privacitat, i ho entenc, i a les xarxes podem estar de moltes maneres. Jo, en una xarxa com Facebook, normalment, sempre les publicacions que faig són privades, però a Facebook et permet també fer publicacions públiques. I tu decideixes, hi ha una finestra, que et permet decidir si aquella publicació vols que sigui pública o vols que sigui privada només per les persones que formin part de la teva comunitat. Això pràcticament passarà a tot arreu, i us recomano que ho feu també, a xarxes com Instagram, podem tenir un perfil privat o obert, etcètera. Hi ha un altre tema molt important, en marca personal, que no puc deixar passar, que és la proposta de valor. La raó per la qual algú ha de confiar en nosaltres. I aquesta és la gran oblidada en el personal branding, en la meva professió. I és perquè les persones tenim tendència, normalment, quan parlem amb algú, a parlar de nosaltres, i no parlar d'ell, i no parlar del client. I això és una rada típica de la nostra pròpia educació. Sempre pensem primer amb nosaltres, en vendre'ns, miri, jo sóc publicista, sóc tal, tal, no, no. Jo m'haig de presentar d'una altra manera. Jo m'haig de presentar dient, em dic Guillem Recolons, i jo puc fer que la seva empresa recuperi la confiança del mercat gràcies als seus professionals, gràcies als seus embassadors de la marca. I després puc explicar el que faig, i puc explicar la meva formació. I inclús puc donar dades, amb quines empreses he treballat, quin percentatge han aconseguit de fidelització del seu talent, de tracció de nou talent, de millora de la base de la seva comunicació, i del que es diu engagement, de la seva interacció, anem a dir així, de comunicació. És a dir, tot això ho puc explicar. I això és el que volen sentir, quan em contracten. No volen que jo els expliqui qui sóc, sinó que expliqui què és el que puc fer per ells. Jo, inclús a Twitter, tinc una definició que veu una mica del meu propòsit, soc un neteja sabates del segle XXI, perquè ajudo els altres a brillar. I crec que tots hauríem de ser una mica així, tots hauríem de pensar en aquestes coordenades. No qui sóc jo, sinó què puc fer jo pels meus grups d'interès. Hi ha molts grups d'interès, és possible que els grups d'interès puguin ser alumnes, els col·legues, els caps, puguin ser altres grups d'interès externs que hi hagi al mercat, d'acord? Així que, tenint això en compte, és molt important que treballem en aquesta proposta de valor d'aquesta fórmula. Primer, quin és el benefici que traurà aquest grup d'interès contant amb mi? No és... Mireu, us poso un exemple que m'agrada molt explicar d'un noi que va optar a ser director financer d'una empresa, al sud de França. I es presentaven 20 candidats, dels quals tots havien passat a filtre previ de l'entrevista i del currículum. Tot això ho havien passat i, per tant, qualsevol de les 20 persones que hi havia allà eren vàlides. Però, aleshores, va organitzar una espècie d'això amb un tribunal en què hi havia persones de l'empresa, però també hi havia dos coaches. Amb la sort que un dels coaches és molt amic meu, en Terry McLean, que es dedica, és un gran analista, amb el llenguatge no verbal de les persones, si estan dient la veritat, si estan convençudes, si no estan convençudes, etcètera. Bé, què va passar? Que d'aquells les 20 persones van anar circulant i tenien que explicar la raó per la qual els havien de contractar. I tothom, tothom agafava el micro i deia, miri, jo he estudiat a la Sorbonne, finances i després he fet un màster de gestió de no sé què tal, d'impostos, i aquí, d'allà, i pim, pam, pum. I tots pràcticament explicaven el mateix. El currículum i el mateix que havien explicat a l'entrevista. Exactament igual. Menys un personatge que va agafar el micròfon, va sortir d'allà i va dir, tinc un petit poder. Faig desaparèixer els impostos. I amb aquest home s'hi van quedar. Per què? Perquè després ell ho va explicar. Ho va explicar els directors. I va dir, és que em vaig prendre la molesta d'anar al registre mercantil i vaig veure qui era el balanç i la conta d'explotació dels darrers 5 anys de la seva companyia. I vaig veure que la comparada amb altres companyies, la seva companyia, està pagant un ràtid d'impostos molt més gran. Òbviament, jo no faig de desaparèixer, però sí que puc centrar els meus esforços en veure si vostès podríem pagar una mica més de quota impositiva. I se'l van quedar. I això és el que es coneix com una proposta de valor. I tots n'haurien de tenir una, que ens faci únics, que ens faci escollibles, i això és molt, molt i molt important. I és el centre d'un procés de gestió de la marca personal, el que es coneix com personal brand. Bé, hi ha més raons per les quals hauríem de gestionar la nostra marca. I és perquè tots ens som embaixadors dels projectes i de les marques per les quals hi treballem. Resulta que els nostres valors, com deia abans, són valors arrels. No són impostats, els tenim. Hi ha dos problemes aquí. La primera és identificar-lo, quins són els nostres valors, i el segon és com els podem comunicar. I aquí, la primera part, jo crec que és fàcil i en multitud d' eines autodiagnòstiques, de test, que ens poden dir més o menys quins són els nostres valors, encara que per mi la millor eina que hi ha és la que es coneix com a demanar feedback, demanar preguntar. Preguntar els nostres entorns. Escolta, fer un parell de preguntes, tipo en què creus que sóc una persona competent o en què creus que podríem durar. Amb això de tenir una informació de base, que segurament ens donarà una informació molt clara, ja no tan sols de valor, sinó també de fortaleses i fablezes. I això és molt important. Bé, la segona part, un cop coneixem els nostres valors, imagina-vos que m'ha sortit que un dels meus valors, no ho sé, és la humilitat, d'acord? I surto aquí i dic, hola, soc en Guillem Racolons, i soc una persona humil. Doncs ja he deixat de xero, no? És a dir, no es poden explicar així els valors. S'han de demostrar. I aquesta és la gran dificultat. Deixeu que us faci una pregunta i podeu contestar el chat. Segur que algú de vosaltres li agrada jugar a escacs. Què us transmet una persona que juga a escacs? Voleu utilitzar el chat, si voleu. Paciència, estratègia, capacitat d'estratègia, tenim dos molt fortes. Paciència, estratègia, perfecte. Podríem dir, també, confiança. Molt bé. Concentració, planificació al llarg termini. Correcte, tenim cinc. Concentració, sis. Innovació, set. Visibilitat al llarg termini. També, com planificació al llarg termini. Fixeu-vos, una imatge, una imatge ens ha transmet set valors absolutament meravellosos i absolutament imprescindibles d'una persona. Amb una imatge. Què us estic dient amb això? De tant en tant, a vegades pensem que les coses que nosaltres fem en el nostre lleure, en el nostre temps, no són rellevants. Resulta que informen millor de nosaltres que no pas un currículum de 25 punys. És a dir, si algú de vosaltres té una afició, penseu que aquestes aficions, com ara, jugues a escacs, tudo aún tanle, tan bé corre, col·leccional determinat tipus de cosa. També llegir tot comunica molt i d'una manera molt més curosa i molt més confiable que no pas la pròpia expressió d'aquest valor. Per exemple, una persona que corre maratons pot transmetre panificació, disciclina, esforç, etcètera, una persona que està ajudant una ONG en persones que passen gana i etcètera de transmetre solidaritat, empatia, fins a vosaltres. I això ens dona molta informació també a nosaltres per saber amb qui ens hem de relacionar, d'acord? De manera que els nostres valors hauríem de ser capaços de transmetre'ls. Una estratègia és la imatge i l'altra molt important és que siguin altres persones les que siguin les transmisores d'aquests valors. És a dir, el que dèiem abans, la diferència entre el marketing i el branding, d'acord? Aleshores, ha explicat això, dir-vos que... Per acabar, perquè m'agradaria que hi hagués un petit torn de preguntes, que hi ha tres parts amb el que és la gestió de la vostra marca personal tan digital com fora de l'entorn digital. La primera és l'autoconeixement. Hem de preguntar als altres qui som, com ens veuen. Quines són les nostres fortaleses i fableses? Els nostres amenaços, oportunitats del nostre entorn. Això és molt important per fer que és de dàfol personal, que ens ajudi després a passar el següent pas. Següent pas, estratègia personal. On volem anar? A qui volem arribar? A quin missatge? Amb quina proposta de valor? Amb quin model de negoci? Com podem alinear-nos millor amb la pròpia organització? I ser ambaixadors de marca, d'aquesta marca, perquè això és molt important per a una organització, però també per nosaltres, perquè potencia la nostra pròpia marca personal. I tercer punt, visibilitat, comunicació. De quina manera podem fer aquest missatge que arribi a on hagi d'arribar? I, òbviament, l'entorn digital és una gran oportunitat d'arribar a grans audiències o de segmentar molt bé aquestes audiències i obtenir també un retorn bastant important. Jo us puc dir que pràcticament el 50% dels meus ingressos venen gràcies a xarxes com ara LinkedIn, Instagram o Twitter. Però sobretot pels continguts. Per tant, els continguts són juntament amb els nostres valors. I amb el nostre missatge i proposta de valor, és una gran pota que fa que les persones vulguin treballar amb nosaltres. I bé, vist autoconeixement, estratègia, visibilitats, aquestes tres potes, hi ha molta més informació. Hi ha dos llibres molt macos del Miquel Rossi, que és un mestre que va escrit un primer llibre que es diu la marca personal a l'escola i l'altra que es diu Marketing Educatiu, Miquel Rossi, amb dues cesses i Y, i que us recomano molt perquè ell parla de la potència que té la marca personal en el professional. I la importància, no només la potència, sinó la importància que té cada vegada més donat aquest decliu que hi ha de la marca corporativa, això pot ser contrarrestat per la marca personal. Molt bé, no sé si hi ha alguna pregunta, obrim el torn, si algú té alguna cosa a dir, i mentre tant, mentre ningú tingui res a dir, sí que penseu sobretot molt també en que la marca personal també és un aliat molt potent amb el que és la carrera professional. En aquells moments que són complicats, us puc dir que ara es parla molt que hi ha una edat fèrtil, que és dels 30 als 45 anys. Què passa amb aquells col·lectius que estan per sota els 30 o per sobre els 45? Doncs que Espanya, Espanya, no només Catalunya, sinó Espanya en general, són col·lectius que queden putejats i perdoneu l'expressió, putejats per les empreses a l'hora de contractar. Per tant, aquí és un moment de posar-se en valor molt important. L'edat de 30, com més de 35. Però quan ets a 30, 45, que és l'edat més fructuosa, més fèrtil, que té des del punt de vista de feina, és moment de no baixar les mans en aquest cas. És el moment precisament de ser més conscient de quina és la marca que projectes per preparar aquest futur que et vindrà, que serà futur. A partir dels 45 venen castanyes per tot arreu. Potser el professorant no es nota tant, però amb altres seccions sí. Veig una primera pregunta per qui la ve a marca personal. Per on començo? Molt bé. Abans us deia que aquests tres períodes són molt importants. La primera pregunta que ens hem de fer és diagnòstica. On sóc i per què sóc aquí? És preguntar als altres com ens veuen. És saber quina és la nostra marca que nosaltres projectem. La marca no la tenim, la marca la deixem. Hem de saber quina és la marca que nosaltres deixem als altres. Això és molt important, té molt a veure també amb reputació. Amb aquesta informació no podem passar pantalla. En termes de gamificació podíem dir-ho així. No podríem passar la pantalla. És molt important primer saber on som. La segona part, on volem anar? Hem d'estabilitzar un model de negoci, que digui quins són els nostres clients, siguin interns, siguin externs, siguin alumnes, siguin socis, siguin el que sigui. Quins són i quina és la nostra proposta de valor? Això ho hem de treballar profundament. I la tercera és la visibilitat. No podem aconèixer aquest missatge i aquesta proposta de valor amb aquestes persones que hem definit abans. Veig una altra pregunta. Quina seria la millor forma de gestionar la manca d'estrelles en valoracions de servei com a Google Business? Bé, a vegades, si no demanem, no obtenim. Us ho dic perquè, per exemple, a xarxes que potser coneixeu millor que Google My Business, com ara l'incre, les persones poden tenir recomanacions i també valoracions d'aptituds. Moltes vegades nosaltres ens han educat a ser molt discrets i no fer res, però la veritat és que si nosaltres ho demanem, jo m'he adonat que si tu ho demanes, tu ho tens. Però també al mateix temps haig d'advertir que jo mai recomanaria a ningú que pogués fer mal a la meva reputació. És a dir, mai recomanaria a ningú que no s'ho mereixi. Perquè, aleshores, qui es juga a la reputació és jo, en aquest cas. Per tant, primer, els fets molt més importants que les paraules. Perquè els fets són els que faran que una persona et recomani. I segon, s'ha de demanar. I amb el tema de Google My Business és exactament el mateix. Si tu creus que has fet una bona feina, per exemple, pots demanar a aquelles persones que siguin més entusiastres d'aquesta feina, sisplau, em podries fer una valoració a Google My Business, de manera de fer, que també fan moltes empreses, per exemple, a TripAdvisor i altres llocs, també les fan. Si li ha agradat el menjar, sisplau, no oblidi fer una valoració. Això ho fan, això ho fan. I això és una cosa que crec que està bé. Si no demanem, a vegades és difícil de poder obtenir. De tota manera, això de les estrelles pot representar un estrès molt important per molta gent. És veritat que quan hi ha poques, i jo en tinc molt poquetes, per exemple, que crec que en tinc 7 o 8, no conten gaire. O sigui, realment una valoració contra un determinat nombre de valoracions. Però bueno, el fet que hi hagi sempre és més interessant que no hi hagi, això sí que és interessant. Però sí que és veritat que jo fins ara no ho he demanat mai, i que potser un dia d'aquest ho faré. Com que hi ha moltes persones que m'escriuen en privat, m'ha agradat molt el que has dit, el que has fet, o la feina que vas fer a l'empresa de la setmana passada. Potser a partir d'ara sí que em dedicaria a dir-li si no et sap greu podries fer aquesta valoració a tal lloc o a tal altra. I per què no? Per això estem. Molt bé, ens queda un minutet. A veure si hi ha alguna altra pregunta. Us veig molt segurs. I finalment, res, si voleu un consell molt, molt interessant també per potenciació de la marca, és que us feu una mena de calendari de continguts per poder distribuir al llarg de l'any. Això és molt interessant. Jo, per exemple, parlo de programes de tracció de talent, programes de fidelització de talent, programes d'ambaixadors de marca, de gestió de marca personal per directius, i d'això em faig... Això són cinc categories, d'aquestes cinc categories, em creu cinc subcategories de cada un d'ells, i amb això ja tinc continguts pràcticament per poder parlar tot un any sencer. I no cal crear continguts, també els podem curar. Curar un contingut vol dir llegir-lo, interioritzar-lo i compartir-lo, potser fent alguna esmena o alguna aclaració adicional. De manera que això seria el consell de sortida. Com que ja és l'hora, em retiro, deixo el gerard, i moltes gràcies per escoltar-me. Un plaer.