 Priča prva iz priča izdavnine. Ovo je LibriVox snimka. Sve LibriVox snimka su u javnoj domeni. Za više informacija ili da bi volontirali, posjetite LibriVox.org. Snimio Josip. Priča izdavnine Ivan Ebrlić Majuranić. Kako je potjeh tražio istinu? Bilo je to uvrlo davno doba. Na jednoj krčavini u staroj bukovoj gori živio starac Vjest sa svoja triunuka. Desilo se da je starac ostal sam sa svojom unucadi, da ih odhrani od malena. Bili pak unuci sad već poodrazli momčeći, djedu do ramena i poviše ramena. Zvali se oni Ljutiša, Marun i Potjeh. Jednog jutra u proljeće ustade stari Vjest rano prije sunica. Probudi svoja triunuka i reće im da idu u šumu, gdje su lani med vadili, i da vide kako li su pčelci prezimili i izlazili već pčelice od simskog sna. Marun Ljutiša i Potjeh ustadoše, opremiše se i odoše. Bjaš je dobar komad puta do onoga mjesta gdje bija u pčelci. No sva tri brata poznala u šumske prolaze, zato uđeš se sigurno i radosno u šumu. Nego u šumi bijaše još nekud tamno i nemilo, jer sunce još ne biješe granulo, niti se čule ptice ili zvjerke. Za to postade braći nekako strašno u ovoj tišini, jer se zorom prije sunca rado povlačio šumom sve od krošnje do krošnje, zlobni bjesomar, vladar svih šumskih bjesova. Za to braća stadoše jedan drugoga ispitivati. Što li sve ima po svijetu? No kako ne bijaše ni jedan od njih još nikada izišao i zonešume, nije su jedan drugom je znali da pripovjedaju o svijetu i tako se još više obne veseliše. Ele kako bi se malo obodreli, stadoše oni pjevati i ovako dozivati svarožića da izvede sunce. Moj božiću svarožiću, zlatno u sunce, bjeli svijet. Moj božiću svarožiću, luna je li je, luna je le. Tako opjevajući šumom ustav glas i zidioše na jedno mjesto, saj kojega se vidjelo drugo brdo. Kad oni tamo, ali navrho noga brda si nesjajnost, kakovi još nikada ne bijahu vidjeli, a treptila je kao zlatan barjak. Protornuše braća od čuda, a ona svijetlost iščezne z brda istvori se bliže povrh jednog velikog kamena, zatim još bliže povrh stare lipe i napokon zjasja i kao čisto zlato upravo pred njima. I ukaza im se prekrasno momče u blisavu odijelu, a oko njega zlatnaka banica trepti kao zlatan barjak. Nemogu braćani da pogledaju u lice momčetu, nego prikriše očirukama od velikog straha. Što me zovete kad me se bojite, momčeći ludovčeći? Nasmija se blisavu momče, a bijaše ono svarožić. Svarožića zovete svarožića se bojite, bjeli svijet spominjete, bjelog svijeta ne poznate, nego hajde da vam pokažem svijet i zemlju i neboda vam rečem što vam je suđeno. To reče svarožić te omahnu zlatnom kabanicom i zachvati zlatnim skutom ljutišu maruna i potjeha. Omahnu je svarožić, vie se kabanica, a braćana skutu kabanice viju se i kruže s njom. Viju, viju, kruže, kruže, a pred njima poče prolaziti cijeli svijet. Ponaj prije vidješe sve blagoj, sva polja, sva dobra i sva bogatsla, što ih onda na svijetu bijaše. Ponda viju, viju, kruže, kruže, i vidje sve vojske i sva koplja, i sve sulice i sve vojskovođe i sve pljenove, što ih tada na svijetu bijaše. Pa onda još jače viju, viju, kruže, kruže, i odjedare dvide sve zvijeze i sve zvjezice i mjesec i vlašiće i vjetar i sve oblake. Od tolikog vidjenja sve se smutilo braći, a ono kabanica sve udilj trepti i šumi i šušti kao zlatan barjak. Jedva u neke nekavice odpusti se zlatan skut, a ljutiša marun i potjeh nađeše se opet na tratini. Pred njima zlatno momče svaržić stoji kao i prije i ovako im kaže. Evo sada ste momčeći i ludovčeći vidjeli sve što na svijetu ima, a sad čujte što vam je suđeno i što treba da radite za svoju srećju. Čim on to reče, a braća se još više uplašiše i dobro napnu pameti uži kako bi sve točno upamtili, a luto svaržić već bijaše progovorio. Evo što vam je raditi. Ostanite na krčevini i ne ostavljajte djeda dok on vas ne ostavi i ne idite u svijet ni za dobrim ni za lošim poslam dok ne vratite ljuba v djedu. Kad ovo izreče svaržić, omahne ka banicom i nestanega, kao da ga nikad bilo nije, a u šumi nastav bjeli dan. Ovo sve slušao i gledao bijesomar, vladar šumskih bijesova. Bjaše se on došuljao kao magla, sve od krošnje do krošnje, za braćom, te se sakri omeđu granama stare bukve. Već odavna bijaše bijesomar zamrzio starca vjesta. Zamrzio ga kao pogana čeljad mrzipravedna čovjeka, a zamrzio ga ponaviše poradi toga, što starac bijaše na krčevini zaveo sveti ogaň da se nikad negasi. A bijesomaru se ljuto kašljala od sve tog dima. Ne svidje se dakle bijesomaru da braća poslušaju svaržića, te da ostana uz djeda i da ga služe, nego on zamisli da navodi vjestu i da mu kako god pobuni unu čad. Zato kad se ljutiša marun i potjeh osvijestiše od onolikog čuda i kad se podigoše da pođu kući, bijesomar brže bolje kao oblak sa vjetrom, strugne u šumski dol gdje bijaše velika rakita. U rakiti pak sve puno bijesova. Sitni, nakazni, guravi, mrljavi, razroki i svakojaki igrali se oni po rakiti. Tako oni zviždali, pištali, ciculjigali ili krdijali. Bjahu oni luda i bezdlava čeljad, koja niti je za koji posao, niti može ko me navditi dok i koji čovjek ne primik sebi. Ovo pak naomi bijesomar. Zato on izbere trojica od njih i zapovjedim da pođu tamo i da zaskoče svaki po jednoga odone braće i da gledaju kako li će po njima navditi starome vjestu. Dok bijesomar tako biraše bijesove, dotle marun, ljutiša i potjeh i džahu putem, a bijahu tako uplašeni, te nije su upamtili njono što su gledali leteći, njono što im biješe rekao svaržić. Doša v predkolibu, sjedoše na kamjen i kazivah u djedu što im se desilo. A što si vidio leteći i što ti je kao za svaržić, upita bijes najstarijega unuka maruna. Našao se marunu neprilici, jer ne bijaše ništa upamtio, niti se mogaše dosjetiti što li mu je rekao svaržić. No ispod kamena, na kojem sjedžahu, iziđe mali bijes sa svim malen, nakazan i rogat, asiv kao miš. Potegnu bijes maruna odostrak za košulju i šapnumu. Reci, vidio sam silena bogatstva, stotinup čelaca, kolibod drva tesa noga i mnogo krzna najskupljega, i rekao mi svaržić bit ću naj bogati imedžu braćom. Maruni ne promisli i ali istinašno u bijes govori, nego se obradovaju onda reče djedu kakom u bijes šaptaše. Čim on reče, a bijes mu skoči u torbu, sakre se u jedan kud torbe i ostane tamo. Upita bijes drugog unuka, Ljutišu, što li je vidio leteći i što li kaza svaržić. I Ljutiša nije ništa video i ništa upamtio, no ispod kamena iziđe drugi bijes sa svim malen, ružan, nakazan i rogat, asur kao otvorić. Povuče bijes Ljutišu o dostrag za košulju i šapnumu. Reci, vidio sam mnogo ljudi oružanih, mnogo lukova i strijelica i mnogo robova okovanih. I rekao mi svaržić bit ćeš najsilni imedžu braćom svojom. Ljutiša kao i Marun ništa ne promisli, nego bijaše veoma radostan i slaže djedu kakom u bijes šaptaše. A bijes mu odmah zaskoči za vrat, puznjemu u košulju, sakrije se u njedrima i ostane tamo. Sad upita djed najmlađeg unuka, potjeha, no i on nije ništa upamtio, ali iziđe ispod kamena treći bijes najmlađi, najružni, rogat u velike rogove acern kao kartica. Pouče bijes potjeha za košulju i šapnu, rec si sve nebo i sve zvijezde i sve oblake sam upoznao, i reća mi svaržić bit ćeš mudrac najveći i razumjećeš što govorej vjetrovi što kaziju zvijezde. Ali potjeh vrlo ljubljaše istinu, zato ne htjede da posluša bijesa niti da laže djedu, nego otepe bijesa nogom i reća djedu, ne znam djede, ništo sam vidio ništo sam čuo. Zatsviči bijes ugrize potjeha za nogu i puznu kao gušter pod kamen. Potjeh pak odmah uzje travu na ljučju i poveže nogu kako bi brže za cijelila. Kada potjeh onako nogom otepe bijesa, uteče bijes najprije pod kamen, a onda se odšulja u travu, te kroz travu odskače u šumu a iz šume u rakitu. Dođe bijes pred bijesomara, pa drščući od straha, reće. Biesomare, ljuti care, evo nisa mogao da zaskoči momka koja ga si mi odredio. Razljuti se strahovito bijesomar, jer on poznavaše ono troje braće, pak se po najviše i boja potjeha da će se istini dosjetiti. A dosjetili se on istini, onda se bijesomar lje nećer ješiti ni sarca vijesta ni sve toga ognja. Uhvati dakle ljuti bijesomar bijesa za rog, podigne ga u zrake i ispraši ga dobro brezovačom. Iditamo, viknu on tada, iditamo da ono ga momka i jao si ga tebi dosjetili se istini. Pusti za ovih riječi bijesomar bijesa, ovaj, uplašen kao sinja kukavica, čučao tri dana u rakiti, te smišljao i razmišljao, kako li će obaviti tešku zapovijed. Biće meni taman ista muka sa potjehom, kao potjeh u samnom, mišljaše bijes. On pak bijaše pusila krdijaš, pak mu se nikako nije račilo na teški posao. Dok je on tako čučao rakiti, dotle ona druga dvojca bijesova, jedan u torbi Marunovoj, a drugi u njedrima Ljutišinim bijahu već na poslu. Marun i Ljutiša počeše od onog dana, lutati pogori i dolinama, i malo kadano čiva hukolib i to sve radi bijesova. Šćučurio se bijes na dnu torbi Marunove, a ta je bijes volje bogatstvo, nego li svoj desni rog. Bode on dakle Maruna po vas dan rogom u bokove i sve ga nagoni i sve mu cvili. Hajde žurno, hajde, treba da se traži, treba da se nađe, da tražimo pčelce da skupljamo meda, da dijelamo rovaš od sotinu reda. Ovo govorio bijes, jer se ono doba urazivalo na rovaše, koliko bitko obogatio. Ljutišu pak bodska rogom bijes u njedrima, a ta je bijes hotio da bude najjači među svima i gospodar svemu svijetu. Goni i nagoni dakle on Ljutišu da ide šumom tražiti mlade, grabiće i tana nejavor, da od njih izradi i unački pribor i oružje. Hajde žurno, hajde, treba da se traži, treba da se nađe, koplje, luki, strijela po unačkoj čudi, da strepe pred nama izvjeri i ljudi, cvili o bijes. Slušali ljutišaj marun svoje bijesove, i je to tako lutahu za svojim poslom, kako ih bijesove putili. Potjeh pak ono ga dana i još tri dana ostane uz djeda, i podjedno misli i razmišlja, što li mu biješ i svaruži će rekao? Jer potjeh hoćaše da djedo istinu kaže, ali je to nikako da joj se dosjeti. Tako dan, tako dva, tako tri, kad al treći dan reći će potjeh djedu. Zbogom djede odohja u goru i ne vraćam se dok se ne dosjetim istini, pa makar trajalo deset godina. Vjes bijaše sjed starac, da mu na svijetu ne bijaše salo nidočega, jedino do njegova unuka potjeha, koja ga je ljubio i miloval ka uveli list rosicu. Zato on protrne i reće, što li će meni sim ko ta istina, kad ja, sjede i starac, mogu tri puta umrijeti dok joj se ti dosjetiš? Tako reće i još se ražali više u srcu nego li u govoru i pomisli, kako li me dijete ostavlja? Al potjeh odgovori, idem djede jer sam tako smislio da je pravedno. Vjes bijaše mudar starac i pomisli, možda u ovom je djetetu ima više mudrosi nego li u starac koje glavi? Ako li pak jedan sagrješi na meni, morat će okajati na sebi jer je pravedani blagosloven. Kad to pomisli Vjes, još se više rastuži, no ništa više ne reće, nego se izljubi s unukom i pusti ga da ide kuda bijaše na kanjo. Potjeha pak jako zaboli srce za djedom i malo-malo tebi se na pragu predomislio i ostavu z djeda, no onda se silom otkine, kako bi jaše odlučio i poođe u goru. Dok se potjeh tako rastaja od djeda, dotle se joj najbijes iz rakite na kanjo da se prihvati svoga teškog posla i pošao da krčevine, da kako got zaskoči potjeha. Ide dakle potjeh u goru, oborio glavu, kada onda do prvo kamena, a pred njega bane joj najbijes. E to joj najisti, pomisli potjeh, sa svim malen nakazan, crn kao krtica, a rogatu velike rogove. Stane dakle bijes potjehu na put i nedade mu proći. Razljuti se potjeh na ovo malo nakaze, što mu smeta, pa podigne kamen, baci se na bijesa, te ga zgodi upravo među rogove. Ubio sam ga, pomisli potjeh. Al kad pogleda tamo, a bijes živi zdrav i još mu narasla dva roga na onome mjestu, gdje ga je kamen udario. E taj se netjera kamenom, reće potjeh sam sevi, pobađe bijesa i pođe dalje svojim putem. A bijes i opet skoči pre njega, te sad sljeva, sad zdesna trči i skače stazom pred potjehom kao zets. Tako on istigoše do jednog mjestam, koje bijaše kao mala ravan među stjenama, a vrlo kamenita. Na jednoj strani bijaše zdenac. Ovdje ću ostati, pomisli potjeh i odmah prostre kožuh pod divljaku jaboku i sjede, da razmišlja i da se u ovom emiru dosjeti, što li mu bijaše u istinu kazao Svaržić. Ali kad to vidije bijes, sjede upravo pred potjeha pod grm i sada je praviti svoje bles, garije i dosadživetimo. Pusta bijes potjeh u guštere pod noge, baca mu čičke na košlju i nagoni mu skakavce u rukav. Ovo je naopako jedan, pomisli potjeh, kad je to trajalo već neko doba. Ostejve sam udra djeda, rođenu braću i rodnu kolibu, kako bih se na miru dosjetio istini, a sad evo dangubim vrijeme sa ovom rogatom bezposlicom. No kako bijaše došao po čestitom poslu, pomisli da je najpravije da ipak ovdje ostane. Tako poživeše potjeh i bijes zajedno na kamenitom za ravanku i kako prvog dana tako i svaki dan, bijes, kvari i ometa posao potjehu. Istom svanilije pojutro, a potjeh ustane od sna i radoje se. Tihali dana radosti moja, danas ću se dosjetiti istini. Ale to, vece sa divljake prosipa puna šaka jabuka po potjehu, te mu sva glava zveči i sve mu se misli po metu. A ona se nagrada sa divljake smije i prene maže od smijeha, ili se opet potjehu hladu po najbolje zamisli i sve mu se čini. Eto, eto, sad će mi sinuti u pameti, sad ću se domisliti istini. A ono bijes u onaj čas izaleka namjeri sa bazgavom cijevi i polije potjeha mlazom onih hladne vodice, te mu se odmah izgubi u glavi štogod bijaše smislio. I štogod ima ludorije, štogod ima blesgarije, to bijes po zaravanku stvara. A još bi nekako i bilo da se nije potjehu nekuda i miljelo gledati ove ludorije. Koliko promišlja o svom poslu, toliko mu se oči otimaju da gleda, što li sve stvara ono ludo, čeljade. Dogardilo to veći samo mu potjehu, jer ga sve više želja mori da se ktijedu vrati, a vidi da se u zovog bijesa nikada neće dosjetiti istini. Moram se ja njega riješiti, odluči potjeh. Ele jednoga jutra zamislio bijes novu dangobu. Popio se on na vrhnstjene, na kojoj bijaše s trma vododerina u kameno, zajašio glatki klipić i spustio se po vododerini kao munja. Ome li bijes odmah ta igra kao nijedna druga, te mu se prohtilo društva za nju? Uze on dakle travu i zazviždi u travu preko stjene i šume, a ono iz grmja, kamenja, iz rakite i šaša dotrkaše do džipaše sve mali bijesove kao najprvi. On njima zapovjeda, a oni svaki uhvatiše po klipić, pa na stjenu. Pa da vidiš, kad sjedoše na klipiće, te kad poletješen iz vododerinu, a bilo ih svake ruke i svakog plemena bijesovskoga. Crveni kao crvendači, zeleni kao zlembači, rutavi kao janje, golušavi kao žabe, roga ti kao puž, šušati kao miš. Takovi oni leteni iz vododerinu na svojim klipićima, kao luda vojska na ludim konjima. Leteni za stjenu, jedan drugomu za petama i ne zaustavljaju se do pol za ravanka, gdje ležaše velik kamen, sav obrastao mahovinom. Tu se zaustavljaju na mahovini, te se od velikog zamaha i odpuste ludorije, ko prcaju jedan preko drugoga. Tako se spušta ih hovoće luda družba dva-tri puta, a u potjeh u sve jedna misa od drugu ugoni. I gledao bi ih i smijeo bi im se, a opet ga jad hvata, što mu toliko u halabu ku dižu, pad ko bi se u njoj domislio vistini. Amotamo, amotamo, al onda odluči potjeh. Eh, nema smijehani šaranja, jer se tih dangubar iješiti moram, jer uz njih badava sam došao ovamo. A potjeh je opazio da sa vododeri nesila zje klipići baš pravcem prema zdjencu, pa da nema onoga kamena sa mahovinom, odoše bjesovi strmoglavce u zdjenac. Prikući se dakle potjeh onomu kamenu, te kad se bjesovi opet uz hohot i grohot spustiše na svojim klipićima iz stijenu, a moj tipotjeh brže odvalio najkamen i pole ti luda vojska pravcem do zdjenca. Do zdjenca pa u zdjenac, naglavce i sve jedan za drugim, sve jedan preko drugoga. I crveni kao crven dači, i zeleni kao zelen bači, i rutavi kao janje, i golišavi kao žabe, i rogati kao puž, išušati kao miš. A prvi među njima onaj, koji se biješe potjeha nadovezao. A potjehodma navalio najkame na bunar, i ato tako se ukvatiše bjesovi kao muhe u loncu. Obveseli se potjeh, kako li se riješio bjesova, pa ode da sjedne i da se sada na miru dosjeti istini. Ali ja osiga njemu, jer se u zdjencu počeše vrtjeti i bjesititi bjesovi kao još nikada. I zdjenca počeše na sve pukotine iskakivati sitnih plamečci, što su ih od ljute muke bacali bjesovi. Stadoše žišci, skakutati i titrati oko zdjenca, te potjeh odmah zakruži glava. Zatvori potjeh za toči da mu ne smetaju žišci. Alono u zdjencu tolika galama, buka, piska i lupa, cvi ili lavež, kucanje i zapomaganje da potjeh u sve uši puceju, pa gdje bi moga o čem da misli. Za to on začepi uši da ne čuje. Alonda poče do njega pridolaziti para i sum por i čađa, što su ih u smrtnoj stisci puštali na pukotine zdjenca bjesovi. Okruži čađa i sum por potjehe i sada je ga tušiti i gušiti. Spozna dakle potjeh da tu nema hasne. Sada vidim bolan, poklopljeni bjesovi sto oputa gori i odpuštenih, reće potjeh, pa hajde da ih pustim kad ih se ne mogu riješiti. Opet mi je lakše uz njihovola krdju, nego i u stoliko zapomaganje. Ode on dakle tamo i otlopi kamen, a uplašeni bjesovi ko divlje mačke poiskakaše na sve strane i utekoše kud koji u goru i nikad ih više je nazaravanak. Ostade samo ona jedan, crn kao krtica, a roga tu velike rogove, jer on od straha pred bjesom arom nikako nije smijo da ostavi potjeha. Nego i on se od onoga dana nekuda malo smirio i više poštoveše potjeha nego dosele. I tako se njih dva nekako pogode. Obiknu jedana drugoga i stanu živjeti jedan uz drugoga. Ale to već minulo gotovo i godinu dana, a potjeh još nje izdaleka da se domisli isteni. Što li mu zapravo bijaše rekao Svaržić? Kad već še godina blizu, al bje su počelo dozlogrđivati. Doklječ ja ovako ovdje bivati, pomisli on. Stoga jedne večeri, kad je potjeh paš, bio na kanjo da zaspi, dođe bjez do njega i reče. A kako ti to golube sjediš ovdje već malo ne godinu dana i što će to od tebi? Eno ti možda djedna krće min već i umro za to vrijeme. Zaboli potjeha srce, kao da ga iglo mu bo lo, al on reče. Eto tako sam odlučio da ne idemo od avleje dok ne doznam istine, jer je istina preča od svega. Tako reče potjeh, jer on bijaše pravedani, blagosoven. No potjeha se duboko kosulno što je bije spomenu o djedu, i cijele noći ne mogaše potjeh da zaspi, nego se kida i lomi i sve misli, kako li je sa djedom, sa milim starcem njegovim. Djed pak življaše za to vrijeme na krće min i sa marunom i ljutišom, al bijaše život okrenu ožalosno po djeda. Nije su marli unuci za djeda, niti nastojali oko njega, niti mu dozivali dobra jutra nilake noći, nego jednako hodali za svojim poslovima i slušali svoje bjesove u torbi i njedrama. Donosio marun svaki danu nove pčelce i džume, tesao i tesao grede, gradio i se gradio novu kolubu. Apo najpaše izdjelao deset rovaša i svaki dan broji i prebraja, kad će se rovaše ispuniti. Ljutiša pak hodao po lovu i razboju, donosio krzna i divljači, da vlačio plijena i blaga, a jednoga dana doveli dva roba zarobljana, da služe i poslužuju braću po vas dan. Teško i nemilo bivalo djedu vijestu za sve ovo, a teško i sve nemilije gledali unuci na starca. Što će im starac, kad ne da, da se rušio na stara odrpanak goliba? Što će im starac, kad neće da ga služe robovi, nego sramoti unučad, te sam drva cijepa i sam donosi vodu sakladenca? Tako došlo, tešto god bilo na starcu, sve smetalo unucima, pa i to što je starac jednako prilagao svaki dan pocipanicu sve tom ognju. A opazio dobro starac vijest, kuda sve to ide, i da će se njemu doskora raditi o glavi. Ništa ne požali za životom, jer što će mu život, nego požali što će umrijeti, a da ne vidi potija, blagosoveno dijete svoje, radost, starosti svoje. Jedne večeri dakle, abjaš je to baš, one večeri, kad se potijeko na kolomiju radi djeda, reće Marun Ljutiši, hajde brate da se riješimo djeda, u tebe je oružija, dočega je ga nakladencu, pa ga smakni. Ovo najpače govoraš je Marun, jer mu se htjela pod svaku cijenu starej kolibe, da na onomom mjesto podignep čelnjak. Nemogu brate, odvrati Ljutiša, kojemu na krvi i na razboju ne bijaš je toliko otvarnu srce, koliko Marunu na bogatsvu i rovašima. Al Marun nikako ne popušta, jer mu bije su torbi jednako šapče i do šapčvije, vidio bije su Marun ovoj torbi, da će on prvi maknuti vijesta sa ovoga svijeta i tako seći veliku u hvalu pred bije su Marum. Nagovara dakle Marun Ljutišu, ali Ljutiša nikako ne htjede da svojom rukom obije djeda. Složiše se dakle i dogvoriše napokon, da će još i ste večeri podpaliti staru kolibu, neka izgorjona i u njoj starac. Kad se sve na krče vini smirilo, odaslaše oni dakle robove, neka čuvaju te noći u šumi stupice. Braća pak od šuljeju se do kolibe vijestove, zatvore izvana vrata teškim klinom, kako ne bi djedu tekao iz plamena i podmetnu vatru pod sva četri ušaka. Kad bijaše sve gotovo, odasle oni daleko u goru, da ne čuju djedovo zapomaganje. Dogvoriše se da će obići čitavu planinu kolika je, kako se ne bi vratili do jutra, dok bude sve gotovo i djed i koliba spaljani. Odasle oni, a vatra polako stade lizati oko uglova. No ono bila stara orahovina, tvrda kao kamen, teplamen sveoko nje liže i oblizuje, ali ne može da je zahvati. Istom, kasno u noć, uhvati se vatra krova. Probudi se, starat svijest, otvori očiji vidi da mu krov nad glavom gori. Ustada i pođe do vrata, pa kad nađe da su teškim klinom za mandaljena, odmah znadijaše čiji je posao. O, i djeco moja bokci moji, reće starac, i srdaca vaših vadite, a na rovaše mećete. A gledajte, još vama rovaši nisu puni i mnogo čislo na njima fali, a srca ste već do dna ispraznili, kada topalite djeda i rodnu kolibu. To pomisli djedvije sto maruno i ljutiši, i više o njima nije jedne ne pomisli, niti se radi njih ražali, nego po ođe da sjedne i da spokojno sačeka smrt. Sjedne on dakli na škrinju, i zamisli se o svom dugom životu. I što got je bilo u životu, ništa mu se ne učini i teško. Jedino to, o što u svom smrtnom času nema uzase potjeha, ljubljeno djete svoje koje ga je toliko ražalilo. Dok on tako razmišlaše, dotle je staje oveć sa vkrovu plamenu kao baklja. Gorjela i progorjela grede, stale pucati tavanice. Progorjela, popucala, pa se sa obje strane kraj starca urušiše i grede i tavanice sa plamenom i uzbu. Okružio plamen vijesta, raskirio se krov nad njime, vidjelo se gdje se zora po nebu razilazi pred suncem. U stade stari vijest, podiže ruke i oček nebu i tako čekaša da plamen odnese sa ovoga svijeta i njega starca i staru kolibu njegovu. Teško se izmučio ne noći potjeh, a kad zora sta desvitati, poođe on do zdjenca da ohladi vruće obraze. Upravo sunce na nebo, a potjeh prišao zdjencu, kako g zdjencu, ali zvode zasija i svjetlost. Zasija i podiže se, te kraj zdjenca stade pred potjeha prekrasno momče u zlatnom odijelu, abjaše ono svarožić. Protrne od radosti potjeh i reće, moj božiću svarožiću, koliko te čekam, recim jednom, ešto li mi ono reće da imam činiti? Evo se ovdje kini mi mučim i dozivam svom udroz godinu dana i nikako da se dosjetim istini. Kad on to reće, svarožić nekud zlovojno streje se glavom i zlatnim prvom. Ej momčiću, momčiću, rekao sam ti da ostaneš u zljeda svoga, dok mu ljubav ne vratiš i da ga ne ostavljaš dok on tebe ne ostavi, reće svarožić. A onda još reće, mislio sam da si ti najmudri od braće, a je to ti baš i jesi najludžiji. Kiniš se i mučiš i dozivaš mudroz godinu dana da doznaš istinu, a da si poslušao srce svoje, kad ti je na pragu kolib je govorilo da se povratiš i da ne ostavljaš djeda, je tu ti jedan istine i bez mudrosti. Tako reće svarožić i još je da reć zlovojno streje se glavom i zlatnim prvom, pa se ugrnu zlatnom kabanicom i nestadega. Zastiđeni za tečenostade potjeh samu za zdjenac, a i za kamena smijao se ona je la krdijaš, ona je bjez. Sa svim malen nakazani roga tu velike rogove. Dopalo se bjezu gdje svarožića nako postili potjeha, koje bjaš je toliko pravedan. Kad se potjeh povrati od prve zabune, kliknu on radosno. Prže da se umije mi da poljetin do bilog starca svoga. To reće i prikući se zdjencu da se umije. Nagnu se potjeh da zachvati vode. Nagnu se odviše, oskliznu se i padne u zdjenac. Padne u zdjenac i utopi se. I skoči bjesi za kamena, skočina rub zdjenca i pogleda da na svoje oči vidi i jeli istina što mu se učinilo. Jest, utopio se potjeh, enoga leži nadnu vode bjel kao vosak. O je oj, zacvici bjes, koji bjaše posve ludoče ljade. O je oj, da nas selim, brate moj. Cicio bjes da je sve zvonilo sa onih stjena oko za ravanka. A onda se upre onaj kamen, koji bjaše oslujen na rub zdjenca, a kamen se prevali i dobro poklopi zdjenac. Pa onda još povrh kamena baci bjes kožuh potjehov, pa još na kožuh sjedne un sam, pa onda stade igrati i skakati po kožuhu. O je oj, o je oj, dovršenje posomoje, cici bjes. Malo, malo igrao po kožuhu, malo, malo cicio. Al kad se bješe bješe umorio, ogleda se po za ravanku, i nakudam u čudno budne. Naučio se bjes na potjeha, i nikada još nije imao toliko lagodnog živovanja kao uzovog pravednika. Uz njega je pomilo i voljila kardijao, nitim ujetko zano vijetao, nitim utko zapovijedao. A sad, pomislili pravo, treba da se vrati u rakitu, u ono blato, do ljutog cara bjesomara, a među 500 bjesova sve samih bjesnijih prica, kao što i on sam bjaše. Bjaše on tomu odvikao, promisli on, promisli malo, snuždi se, snuždi malo, pa sve jaše, i što bi dlanom odlan udario, enoga ludo i bezglavo čeljade, što čas prije klikovaše, stade se da plakati i revati i valjati se po onom kožuhu od ljutog jada. Reve oni zavija, te ono ništa ne bijaše što je prijecičao. Bjes kao bjes, kad reve onda baš reve, i sve čupa dlake se onoga kožuha i valja se po njemu, kao da je suma sišao. U taj čas stigoše na zaravanak ljutiša i marun. Bjehu oni obašli svu goru, te se sada vraća u kući na krčavini, da videjeli djed sretno izgorio sa Kolibom. Tako na povratku stigoše na zaravanak, dje ih još nikada nije bilo. Čuju ljutiša i marun svijilež, i vide kožuh po tjehov, i odmah pomisle nijeli po tjeh, kako gođ zaglavio. No baš se i neražali še je zabratom, jer oni ne mogahu ni za kim da žale dok nose bjesove u zase. A luto se počeše vrpoljiti njihovi bjesove, jer su začuli gdje im ona je drugo nolik o zavija, a ne bijaše nikdje složnijeg naroda ni vjerni ih drugova u nevolji, nego li bjahu bjesove. Porakiti se pru i kezmaju, al u nevolji jedan za drugog glavu daje. Uzvrpoljili se dakle oni, uznemirili, načulili uši, pa onda izvirili jedan iz torbe, a drugi iz njedara. I kako izviriše odmah opaze, valja se brajan njihov s nekim je, zavija i reve i samo se vidi kako dlake farcaju. Razderega strašno zvijere, viknuše u prepašteni bjesovi i skočiše iz torbe i njedara te pohitiše do druga svoga. Kad oni tamo, al ona je se na kožuhu prenemaže i sve viće, pogibe onaj momak, pogibe onaj momak. Tišaju bjesovi druga, misle, trmu je u peti ili muko marica uhu, jer oni ne bjahu živjeli uz onog pravednika, te za drugo ne znađahu da se cvili. Al ona je jednako reve i ne možeš svakoga glasa čutini, ti ga možeš smiriti. A bjesovi u sto o muka, što će s njim, a nemogu da ga osteve u ovojnevolji? Smisle je napokon. Uhvate svaki poruka od kožuha i odvuku kožuh i na njemu druga te tako odkasa i u šumu, a iz šume u rakitu do bjesomara. Ljutišaj marun pak po prvi put nakon godine dana nadžiše sebe svojih bjesova. Kad bjesovi od njih odskočili, braći se u isti času činilo, kao da su godinu danas lijepi svijetom hodali i kao da su ovoga časa na zaravanku opet progledali. Pogledaše se kao u beznanju, pogledaše se jer odmah upoznaše, kakovu su grije hotu na djedu počinjali. Brate, rode, kliknuše jedan drugome, da poletimo da spasujemo djeda i poletješe kao da su im krila sokolova do krčevini. Stignu oni do krčevini, a ono u koliba bez krova, a iz izbe plamen kao stup. Samo jojsto je zidovi vrata, teškim klinom zaklenjena. Dohrle braća, odbiju klin, nasrnu u izbu i iznesu na svojim rukama iz plamena stvarca, kojemu taman bijaše plamen obuhvatio noge. Iznesu ljutišaj marun djeda, polože ga na ledinu i stajaju kraj njega, a ne smijuni riječi da progovori. Malo potrajalo, otveri starac oči i kad ih ugleda ništa na rečenjima, nego upita. Dje ste li gdje godu gori našli potjeha? Nismo djede, odvrata je braća i ne smiju da uoče djedu glede. Eno poginu potjeh utopi se jutro o suzdejencu, nego nama djede, o prosti, a mi ćemo te služiti i nastujati kao robovi. Kad oni ovo rekoše, uspravi se dje dvijesti i ustane na noge. Vama je djeco moja, vidim, oprošteno, jer to živi osta dosta, al ona je koji najpravedni i bjaše, ona im mora da životom okajati svoju krivicu. Hajde, djeco, vodite me da vidim gdje je poginuo. Skrušeno poslušaše maruni ljutiša, uzješe djeda po druku i povedoše ga spram za ravanka. Tek što su malo izišli, opaze da su zašli i da na tom putu još nikada ne bjahu. Rekoše djedu, no on kaže da pođu dalje tim putem. Tako stigoše do jedne strmine, a na strminu vodio put sve do grebena. Umrije će nam djedo vaki slabna ovoj strmini, šaptahu braća. Al starac vije samo reče, hajdemo djeca kut put ide. I oni se stadoše verati putem, a starac sve sinji i bljeđi u lice, a gore na grebenu sve našto milo zuji i brui i blista i sjajiji. Kad oni na greben, ali o njemiše i skameniše se odčuda i strave. Pred njima ni gore ni doline, ni brda ni ravnine ni ničega, nego se pružio bjeliji oblaka kao bjelomore. Bjeliji oblaka po njemu rumeno oblačak. Na rumenom oblačku stakleno brdo, na staklenom brdu zlatan dvor, a do dvora široke stube vode. Bjaše ono zlatan dvor svaržića. Iz dvora mila sjajnost blista. Što od rumenog oblačka, što od staklenog brda, a što od onog suhog zlata, al ponajviše se prozora od dvoranej sjajiji. Jer tamo sjede uzvanice svaržićevi, na okopute i zlatnih kupa, zdravlje, nazdravlja i onome koji im novi pridolazi. Al svaržić nid uziva, niti u dvor pušta i koga koji krivinu kakovu na duši nosi. Za to se u dvorani sakopila družba plemenita i uzorita, pod njena prozore ona svjetlost sjaji. Na grebenu stoji dje dvjest sa unucima. Za njemli pa ono čudogledaju. Gledaju kadalo djednom opaze, dje na onim stubama do dvora neko sjedi. Pokri o lice rukama te plači. Pogleda starac, pogleda bolje i upozna, ono je potjeh. Za trepti duša u starca, osovi se izovnu preko oblaka. Što je tebi dijete moje? Evo me dijede, izignula izdjenca neka velika svjetlost i prenjela me ovamo. Lovuda dospije, a u dvor ne pušteju, jer sam se od tebe ogriješio. Odvraća potjeh. Prosuše se suze djedun iz lice. Otimaju mu se i ruka i srce, da ogroli ljubljenu dijete svoje, da ga utješi, da mu pomogne, da izbavi čedo svoje milovanu. Pogleda maru ne ljutiša u djeda, ali dijete se savi zmjenio u lice, posijinio, propao i nije nalik na živog čovjeka. Umlije će nam starac pred ovom strahotom, šapta hu oni jedan drugome. Al se starac u to posve ispravio i već se od njih odputio, da se okrenu k njima i reće. Idite vidjeco, vratite se na krčeminu, pakad vam je oprošteno, vi živite i uživajte u pravednosti ono što vam je suđeno. A ja idem da pomognem onome kojemu se najbolje daje uznajtežu cijeno. Bjaše glas u djeda posve oslabio, ali pred njima stajaše Ravan kao stup. Zagljedaše Ljutiša i Marun, što li ono u djeda Bunca da će prijeći preko oblaka, a je to nisap je zagovornima. Al se već starac odvoje od njih, odvojo pošao, zakoračio po oblaku kao da je ledina. Pakako zakoračio, tako i pošao. Ide starac, ide, a noge ga nosje kao da je perce, a haljamu se na vjetru vie kao da je oblak po nam oblaku. Tako do rumenog oblačka, tako do stakljena brda, tako do širokih suba. Pohrli starac na sube da Unuka. O je radosti moja, gdje obuhvati djed Unuka, ogrliga, obuhvati ga kao da ga nikad otpustiti neće. I sve slušaju maruni ljutiša. Preko oblaka se čuje, kako starcu i djetetu grudi jece i od velike sreće. Ukvati onda starac za ruku Unuka i pavede ga u zastube do vrata dvora. Ljevom rukom Unuka vodi, a desnom rukom pokuca na dveri. I vidi čuda. Odmah se vrata širom raskriliše, otvori se svas jajno uz dvora, a u zvanici i gosti plemeniti dočikaju nad verima djeda vijesta i Unuka potjeha. Dočikaju, ruke im pružaju i u dvorih vode. Još vidiše maruni ljutiša gdje u sprozore prolaze i gdje ih zastol meću. Prvog među prvima djeda vijesta, a do njega potjeha, letamo zlatnom omče Svaržić zlatnom kupom goste zdravi. Velika strava uhvati ljutišu i maruna, kada se nađuše sami pred ovom strahotom. Da sijdžemo brate na našu krčevinu, šapnu marun, i okrenuše se i saljoše. Smućeni od tolikoga čuda stigoše na krčevinu i nikad više onoga puta ni grebena nemogahu u gori naći. Tako bilo isvršilo se. Maruni ljutiša poživješe na krčevini. Poživješe duk život kao valjan i momci i ljudi, odgojiše če si to koljeno, sinove i unuke. Svaku se dobro predavalo od oca na sina, pa i svet i ogaň da se k njemu prilaže pocipanica svakim danom, kako nikad ne bi izišao. Ele pravo se bi aše bjesom ar pobajao potjeha, jer da nije poginuo potjeh tražeći istinu, niti bi bjesovi osavli Maruni ljutišu, niti bi na krčevini više bilo svetog oglja, ni česitog naroda. Ovako opak sve izišlo na Bruku i Sramotu bjesomare njegove vojske. Kad bjesomaru na dva bjeso dovukli kožuk potjehov i na njemu trećeg druga, koji još sve udiljer revaše kao sulud, razljuti se strahovito bjesomar, jer spozna da im izmakoše sva tri momka. Od velikog jada, da de on svoj trojici bjesova podkresati rogove, neka hodaju vas život okresani na ruglo svakomu. Alisto na bjesomaru osa navjeća sramota. Eno, svakimu se dan kašli od sve toga dima, a u šumu nikud ne smije izatji da ne susret neko je valjan od čeljade. Ništa dakle ne ostav bjesomaru od svega onoga, nego li prazan kožuk potjehov. I nekamu je, jer potjehu joj nakone treba kožuha u zlatnome dvoru Svarožičevu. Kraj priče, kako je potjeh tražio istinu? Priča druga iz, priča iz Damnine, Ivan Ebrlić Majuranić. Ovo je Librivok snimka, sve Librivok snimka su u javnoj domeni. Snimio Josep. Ribar palunko i njegova žena. Da zlogordilo ribaru palunku njegov bjedni život. Živi on sam na pusome morskome kraju i chvatio po vas dan ribena košta na udicu, jer se zamreže u onom kraju još nije znalo. A što možeš da uhvatiš na udicu? Kakav li ovo bjedni život, govorio palunko sam sebi, što danas uhvatiš, što vačera spojedeš i nikakve radosti nema za mne na ovome svijetu. Bijaš epak dočao palunko da imade po svijetu bogatih župana i gavana silnika, što živu u slasti i lasti, u zlatu i raskoši. Uvrtio si dakle palunko u glavu, kako bi i on jednom takovo bogatstvo vidio i u njam poživio. Zato se on zarekné da će tri dana sjediti u svom čunu na morskoj pučeni, a riba chvatati neće, ne bilim ovaj zavjet pomogao. Tako palunko sjedi tri dana i tri noći u svom čunu na morskoj pučeni. Tri dana sjedi, tri dana posti, tri dana ribena chvata. Ka treći dan istom počel svitati, al se iz mora izdigne srebrn čun na njem zlatna vesla, a u čunu, kao kraljevna jasna, stoji blijeda zora djevojka. Tri dana čuvao si život mojim ribicama, a sad reci što želiš da ti dobro učinim, progovori zora djevojka. Pomozim iz ove bjede i pustoga života, eto po vas dan se prebijam u zove pusti kraj, što danas nachvatam to već razpojedem, te zamene nikakove radosti nema na ovome svijetu, reće palunko. Idi kući, nači će što ti treba, reće njemu, zora djevojka. Kako rekl, tako propala sa srebrnim čunom umore. Požurio palunko na obalu pak do svoje kuće. Kada on do kuće, al pred njega iziđe sirota djevojka, sva umorna odaleko ga hodao na moj zagorja. Reće djevojka, eno mi mati umrla, nikoga na svijetu nemam, uzmime za ženu palunko. Ne zna sada palunko što da uradi, je levo balan sreća što mješa lješ zora djevica? Vidi palunko da je ono bjedna sirotinja kao i on, al opet se boi da ne bi kriva učinio i svoju sreće proigravo. Zato pristane i uze onu sirotu za ženu. A ona, kako bila umorna, leže i spavaše do drugog dana. Jedva palunko dočeka od drugog dana, da vidi kakova će ono sreća da nastane. A drugog dana nije ništa bilo, nego kad palunko uze udice, da ide u ribu, žena ode u planinu da bere lobodu. Vratio se u večer palunko, vratila sa žena, te uz ribu i nešto lobode večerali. Eakoli je ovo sva sreća, onda sam i bez toga mogao biti, pomisli palunko. Kad prošla večera, sjela žena uz palunko da mu krati vrijeme, da mu priča priče. Priča ona o gavanima i carskim dvorima, o zmaevima što blago čuvaju i o kraljevni što u vrtu bisersije a alem žanje. Sluša palunko, sve mu srce od radosljipo igrava. Zaboravio palunko bjedu svoju, tri bi godine ovako slušao gdjemu priča. A se još više obradoval palunko, kad se domislio, ovo je žena vilinska, pokazat će mi put do blaga zmaevaj li do vrta kraljevne. Trba samo da se strpim, da je neojadim. Čeka palunko, dan za danom prolazio, prošla godina, prošle dvije. Već im se i sina krodio, nazvali ga vladkom malim. Al ono u stvari jednako ostalo. Palunko ribu chvata, a žena se ob dan poplaneni za lobodom prebija, u večer večer u vari, a za večerom dijete nunaj palunko priča priča. Sve ljepše ona priča, a sve teže čeka palunko, dok mu jedne večeri ne dogrdilo, teka se žena razpripovjedala o golemom bogatstvu i raskoš i kralja morskoga, skoći gnjevam palunko, šćepa ženu za ruku i reće, sada više okljevanja nema, nego ti mene sutra na uranku vodi do dvorova morskoga kralja. Uplašila se žena, gdje je palunko, nakon skočio. Reća ona njemu, da ne zna gdje su dvori morskoga kralja, ali palunko i jarostan izbije ženu i zaprijetio i da će je ubiti, neodalimo tajnu bilinsku. Sada spozna siro ta žena, da ju je palunko držav za vilu, te se rasplače i reće, nisam ja bolan vila, nego sam siro ta žena, koja čarolja ne znam, a što te bi pričam, to mi srce kazu je da te razonodim. Još se više na ovo razijario palunko, gdje se tako varao za dvije duge godine, te gnjevan zapovjedi ženi, da sutra prijezore pođe sa djetetom morskim žalom na desnu strana, a palunko će počina ljevu i da se ne vračaju dok ne nađu puta do morskoga kralja. Kad u zoru, al plače žena i moli se palunku da se ne rastaju. Ko zna gdje će, ko je od nas nastradati na ovom kamenitom žalu, govorila ona, al palunko opet nasrno na nju, te ona onda uze dijete i ode plaču učiku da je oj muž zapovjedio. Palunko pakode na druhu stranu. Išla tako žena sa djetetom malim vlatkom, išla za sedmicu išla za dvije, nikdje ne nalazla puta do morskoga kralja. Umorila sa već jadnica Krutote, jednoga dana zaspala na kamenu uz more. Kad se probudi, al nestalo čeda nejakoga vlatka. Koliko se upropastila, ukočile joj se suze na srcu, a od velike joj se žalosti prakinula riječ, te ona on njemila. Vratila se sirota njemica uz obalu morsku, istigla kući. Sutredan došao i palunko. Ne našao puta do morskoga kralja, vratio se Jarosan i Biesan. Kad on u kuću, al nema čeda vlatka, žena njema. Nemože da mu kaže što se slučilo, nego sva propala od tuge. Tako donog dana u njih bila. Žena niti plačeniti kuka, nego njema po kući radi i palunka dvori, a kuća ticha i pusta kao grob. Za neko vrijeme podnosi palunko ovu žalost, al onda mu sasvim dojadilo. Gdje se bioše najbolje ponadao raskoš i kralja morskoga, tu mu došla vada bjeda i nevolja. Riješ i sele palunko te se jednog jutra opet povezena more. Na moru tri dana sjedi, tri dana posti, tri dana ribene chvata. Kad treći dan pred njeg iziđe zora djevojka, pričanjoj palunko što se slučilo i potuži se. Gori ovo jad, nego li prije bioše, nestalo djeteta žena njema, kuća pusta, da svisnimo djada. Nereće ništa na ovo zora djevojka, nego upita palunka. Što si zaželio, još ću ti jednom pomoći. Al u palunka samo jedna luda, pamet, te kako si bioše upilje u glavu, da se nagada i naužije bogatstva kralja morskoga. Tako i ne zatraži da mu se če dobrati, niti da mu žena progovori, nego se mo li izori djevojci. Hajde mi svijetla Zoro djevice, pokaži put do morskoga kralja. I opet ništa ne reće Zora djevojka, nego li je pa uputi palunka. Kad o mladom mjesecu stane dan svitati, ti si jedni učun, čekaj vjetra i otijdži vjetrom prema istoku. Od njećete vjetar do ostrva do Bujana, do kamena do Alatira. Tamo ću ti dočekati i put ću ti do morskoga kralja pokazati. Od je palunko radostan kući. Kad bilo o mladome mjesecu, al u ništa ženi ne govori, nego rano Zorom učun sjeda, vjetra čeka i odje vjetrom prema istoku. Nosi vjetar čun i nanesega do mora neznanoga, do ostrva do Bujana. Pliva bujno ostrvo kao zeleni vrt, u njem bujna trava i tratina, u njem loza vinova, u njem mandula razcvetana. Nasred ostrva dragi kamen, bijel goruči kamen Alatir. Pol kamena nad ostrovom žari, pola pod ostrovom u more svjetli. Tu i na ostrvu na Bujanu, na kamenu na Alatiru, sjedi Zora djevojka. Lijepo Zora djevojka pa lunka dočakala, ljepoga uputila. Pokazala mu gdje do ostrva na moru, pliva kolom linsko, a okokola morske djevice igre igreju. Još ga ljepo naučila kako će se kolu nam moliti da ga spusti do kralja morskoga, a da ga ne proguteju jazi morski. Još murat će Zora djevojka. Velikog ćeš se dobra i raskoši na uživati u kralja morskoga, al znaj, na zemlju ne možeš da se vratiš, jer su tri strahovite straže postavljene. Jedna valove diže, druga vjetara vije, a treća munja križa. A palunko radostan učun sjeda i povezije se do kola mlinskoga, misleći u sebi, na znaš, Zora djevice što je bjeda na ovom je svijetu, neću se lje zemlje za željeti gdje ostavljam pustu, nevolju. On do kola mlinskoga, a okokola morske djevice pustopaš ne igre igreju. U valro ne pomoru se gone, kose im se po valru rasteple, srebrne im peraje trepere, a rumena im se usta smiju, i po kolu sjedaju i okokola more zapjenjuju. Doplevi čund do kola mlinskoga, a palunko, kako ga Zora djevice učila, tako učinio, dignuo veslo nad more, kako ga nebi morski jazi progutali, te ovako u mlinskom kolu progovorio. Kol vrta na vrta, il do jaze mrtvoga ili do kraja morskoga. Kad palunkovo izrakao, šiknuše morske djevice kao srebrne ribice, okupiše se okokola, ukvatiše se bjelim rukama za žbitete, za vrtiše kolo, za vrtiše ga hitro vrtoglavo. Učini se vir u moru, učini se vir strahovit, vir dubok, utegnu vir palunka, zakruži palunkom kao tananom šibicom i spušta ga do silnih dvorova kralja morskoga. Još palunku ušima šum morski i pusdopašni smijeg morskih djevica, ali već se unašao na krasnome piesku, nasitnomu piesku od silhoga zlata. Oglednu se palunko i kliknu. Čuda mi divnoga, čitava poljana od zlatnoga pieska. Ono samo misli palunko da je poljana kolika je, ali ono bila velika dvorana kralja morskoga. Oko dvorane stoji more kao mermerni zidovi, na dvoranom stoji more kao svodstakleni. Od kamena od alatira, plavo svijetlo kao plava mjesečina. Ovjesile se na dvoranom grane od bisera, uzdigli se po dvorani stolavi od kralja. A na kraju, na drugom kraju, svirale gdje svire i sitni praporci gdje biju, onamo u zlatnome piesku uživa i počiva kralj morski. Prožio se u zlaćani piesak, samo volu isku glavu podigao. Ukraj njega ploča od kralja i za njega živica od zlata. Što ono tankje svirali se brzo i tanano svire, a sitni praporci strelo hitno biju, što se ono si jaja i rasko šiblista. Ovoliko o sreće i blažensvo nebijaše palunkom mislio da djego ti ma na svijetu. Pomahnitao palunku od puste radosti, učinulo mu se kao da se vinca nakitio, zajgralo mu srce, pljesnuo u dlanove, potrkau po zlatnome piesku ko hitronog oddijete, prebacio se po dva, po tri pu, takau ludi derančić. Vrlo se ovo svidje morskomu kraju. U morskoga kralja teške noge preteške, a još teža teška glava voluiska. Nasmija se grohotom morski kralj, te kako u zlatnome piesku počiva, tako ko njega piesak prši od smijeha. Baš si momče lakonogo, reće morski kralj, skine vrhu sebe granu bisera te palunka dariva. Zapovjedi zatim morski kralj, te iznijele vile pomorkinje na zlatnim plađima jela biranoga i pića medenoga. Blago je palunku uz morskoga kralja na plaći od koralja, jel je učast i najvećoj. Kad palunku odručao, pita njega kralj morski, jesili još čega zaželio momče. A što znade da zaželi bjedna sirotiňa, koja još nikada dobru nije privirila. Neko kako palunko bio gladen od daleka puta, te se on slabo najel aj birani jeh i piće medenoga, pa zato reće morskome kralju. Baš kad me pitaš kralju morski, zaželio sam da mi je dobar plađanj varene lobode. Začudio se ovo me kralj morski, al sam da dosjetio te se nas mijao i palunku govorio. E brate moje, draga je u nas loboda, dražanek biser i bisernjak, jer je od nas daleko od onje. Al kada ti baš zaželio, posat ću vilu prakomorku, donje će ti iskraja lobode, al ti se meni još tri puta prebaci. Kako je palunko radosta, ništa ovo nije njemu teško. Skače se on na noga lagane, a ono se brzo prikupiše i pomorkinje i sit na čeljadu dvoranu da ovo čudo vide. Zaleti se palunko po zlatnom e piesku, prebaci se vješto jedan, pa dva, pa tri puta kao vjevrica, a morski kralji sva čeljad grohotom se nasmijeli toliko vješteni. Al se najslađena smijalo neko dijete nejačko, a bio to kralj mali, što ga od igre i objesti se bi pomorkinje zakraljile. Sjedi mali kralju zlatnoj koljevci u svilenoj kosuljici. Po koljevci biserni praporci, a dijete tu u ruci zlatna jabuka. Kad se palunko prebacio, a mali se kraljo nakon slatko nasmijao, oglednu se palunko na njega. Poglednu maloga kralja. Prene razi se palunko, ono je sinak njegov nejaki, vlatko mali. Ele prisijelo ovo palunko odmah, nebi nisam mogao pomisliti da bi mu ovako brzo prisijelo. Smrknu se palunko onim časom, razijedio se, te kad se malo razabrao pomisli. Glega derančića kuda se dijenu, da kralju je u igre i objesti, a matim u kutku če od tugeo njemila. Kivanje palunko ne može da gledani sebeni sina u ovim dvorima, ali ne smjede ništa da reče, kako ga ne bio djeteta razstavili. Zato se onučeni stugom svoga sina, vlatka maloga, misleći, osteću ka god na samu se djetetom, spomenuću djete za oca i majku, uteću s njime, odnjetiću prkunjicu sina, vratite se s njime k materi. Tako mislio palunko, te jednog dana dočekao, ostavna samu s djetetom, te malo me kralju prišapno. Hajde, sinko, sa otsem da uteknemo. A vlatko bjašeća do sasvim nejačku, te kako je dugo pod morem boravio, tako odsa već izaboravio. Nasmija se on, nasmija se mali kralj, misli on, šali se palunko, te palunkan nožicom gurno. Nisiti otac moj, ti si ona luda, što se pred morskim kraljem prebacuje. Ujede ovo za srce palunka, od srćbe bi svisnuo. Odde on tako i rasplače se od gorkoga jeda. Okupila se oko njega čaljad kralja morskoga, te ovako i jedan drugom govorile. Evo mora da je veliki i velmo žena zemlji bio, kad u ovolikoj rasko ši plače. Duše mi bio sam isti kao i kralj morski, imao sam dijete što mi se u bradu penjalo, ženu što mi čuda kazivala, alo bode je brate koliko hoćeš, netrebar se ni pred kim prebacivati. Govori ojađen palunko. Čudi se čelja dovolikom u gospodstvute, puštaju palunka da tuguje za svojom srećom. A palunko ostaa slugom u maloga kralja. Ugađa simku svakojako misli, pregovoriću ga kako god da sa mnom utekne. A mali kraj svakim danu objasni i pustopašni, te što više dani protjeću, to dijete za veću ludu palunka držeše. Dok ovo tako bjaše, dotle žena palunkova u kući samovala i tugovala. Prvi večeri na ogništu ogađ podržavala i večeru varila, a kad palunka nije dočekala, onda je ogađ zapustila i više ga nije pravila. Sjedi i sirota njemica na pragu, niti radi, niti sprema, niti plače, niti kuka, nego se ubija jadom i čemerom. Niti može da u koga upita savjeta, kad i njema, niti može morem poći za palunkom kad je o tuge praklonula. Kut će dakle jedna, nego jednoga dana ode u daleko zagorje, je joj je majka ležala sahranjina. Tako ona nad grobom materje stala, a prednju iziđe lije pa košuta. Progvori košuta nijemi mjezikom. Nemoj da sjediš i da se ubijaš gčeri moja, jer biti srce puklo, ako će biti se raspala. Nego ti svake večeri palunku večeru spremaj, a i za večere tanku kuđelju razrjašuj. Ne dođeli palunko, a ti uzoru uzmi njegovu večeru i mekanu kuđelju i još ponesi tankje dvojnice, pa pođi u krš. Tamo u dvojnice sviraj, zmija i zmijeće vabi i galebove dozivaj. Zmija i zmijeći će večeru izjesti, a galebovi kuđeljom gnjez da oblagati. Dobro kčerka sve razumjela što joj mat je govorela i tako učinila. Svake večeri večeru spremaj, i za večere kuđelju razrjašuje. Ne vraća se palunko, uzima žena u ranu zoru dvojnice, iznosi u krš večeru i kuđelju, kako ona u dvojnice svira, ta nanu desnu sviralu svira, tako izlaze iz krša, zmije i zmijeći. Večeru blagoju ženi njemim jezikom zahvaljuju. A kad u lievu sviralu prebire doljeću galebovi i galebići, kuđelju u gnjez da raznose, a ženi zahvaljuju. Ovako žena radila svakim danom, i već se mjesec tri puta povratio, a palunka sve jednako nema. Opet teška tuga obrava jednu njemicu, te ona ode opet na grob matere. I še će pred nju košuta, a žena joj njemim jezikom govorila. Evo majko sve sam tako uradila, ali palunka nikada. Meni do jadlo čekanje, ili da skočimo u more ili da se razbijemo stijenu. K'čeri moja, reće košuta. Nemoj da budeš ne vjera, ljutu muku muči tvoj palunko, a ti slušaj kako ćeš mu pomoći. U neznanome moru ima Lubin veliki, na Lubinu zlatna peraja, na peraj zlatna jabuka. U kvatišli na mjesečni Lubina, olakšo ćeš jade tvom palunku. Al do mora neznanoga treba proći tri pećine od oblaka. U jednoj zmija orijaška, majka sviju zmija, more diže i valove pravi. U drugoj ptica orijaška, majka sviju ptica, buru razmahuje. U trećoj zlatna pčela, majka sviju pčela, munja križa i izvodi. Pođik čerko do mora neznanoga, ništa ne ponesi doli udice i tananih dvojnica, a nađešli se u teškoj nevolji, ti odpori svoj desni ruka v bjeli nerubljeni. U pam tilak čerka, drugog dana čun uzjela, otisnuva se na more debelo, a ništa ne ponjela doli udice i tankih dvojnica. Luta i tumara morem, dok je more ne nanese do jednog mjesta, a tamo namoru tri strahotne pećine od teškog oblaka. Na ulazu prve pećine glavu digla zmija grozovita, majka sviju zmija. Strašna glava sav ulaz zatvorila, a tijelom se u pećini isprožilate, tamo orijaškim reje pomomahuje, more muti i valove diže. Nesmija žena ni blizu čude vištu, nego se dosjetila svojih dvojnica, te u desnu sviralu stala prebirati. Kako svira, tako sa kraja daleka krševita, hite plivaju zmije i zmijići. Doplivaše, dohitaše zmiješa, rolike i sitni zmijići, te se molili zmistra hovi toj. Pušta i majko naša ženu da prođe čunom kroz pećinu. Ona je nama veliko dobro učinila, gdje nas je svake zore nahranila. Kroz pećinu je pušta ti nemogu, jer mi danas valja velo more diči. Odvraća strašna zmija. Ali ako vam je dobro učinila, dobro ću joj vratiti. Ili joj volja težak grumen zlata, ili joj volja šest niza bisera. Ne prevari se vjerna žena na biseri zlato, nego ovako zmijin njemim jezikom govorila. Ja sam došla radi malene stvari, radi lubina i zmora neznanoga. Ako sam ti dobro učinila, ti me pušta i kroz pećinu zmijo strahovita. Pušta je majko naša, prihvatile zmije i zmijići. Eto kolike nas je hranila, kolike od hranila. A ti lezi majko naša, pa prospava je maliko, a mi ćemo za tebe more dizeti. Nemogaše zmija odoljeti ono li koji svojti, a bila ona željna sna od tisuću godina. Pusti dakle ženu kroz pećinu, pa se onda popećini pruži i testa. Zdrašno zaspi. Prije nego li zaspi i zmijema i zmijićima naloži? Dobro mi more podignite djeca moja, dok ja malo počinem. Prošla njima žena kroz pećinu, ostale zmije i zmijići u pećini. Umjesto da more burkaju, oni more taže i smiruju. Isplavila žena, stigla do druge pećine, a u drugoj pećini ptica orjaška, majka sviju ptica. Na ulazu strahovitu glavu ispružila i gvozdeni kljun razvalila, a golema krila po pećini raskrilila i krilama maše, vihor razmahuje. Latila sa žena dvojnica, te u lijevu sviralu prebire. Doletješe sa kraja Sivi, Galebovi i Sitnih Galebići, te se strašno i ptici molili, da pušta ženu sa čunom kroz pećinu, jer i njima veliko dobro učinila, gdjem je svakim danom ku djelju sterala. Nemogu da je puštam kroz pećinu, jer danas mi valja silan vihor podignuti, nego ako vam je dobro učinila, već je ću i dobro vratiti, da ću i žive vode iz kljuna gvozdenoga, da joj se živa riječ po vrati. Ele ovo teško bilo jednoj ženi njemici, gdje bi jaše toliko poželjila da joj se živa riječ vrati. Al ona vjerna ostade te ptici ovako govorila. Nisam došla radi svojega dobra već radi malje stvari, radi lubina iz mora neznanoga. Ako sam ti dobro učinila, a ti mene kroz pećinu pušta je. Namolili Galebovi majku pticu, još je uputili da malo nas anaklegne, ali će za nju vihoru razmahati. Poslušala majka ptica svojitu svoju, ovjesila se gvozdenim čaporci malu pećinu te zaspala. A Galebovi i Galebiti će mjesto da vihor dežu, a oni vihor taže i smiruju. Tako njema žena drugu pećinu preplovila i do trećej dolazila. U trećoj pećine i zlatna pčela. Na ulazu se zlatna pčela uzljetala. Križa, ognjeni munje i gromke gromove. Tutnii more i pećina zveče munje po oblaku. Strava uchwati ženu gdje se našla samo ovoj grozoti. Al se ona svoj gdesnog rukava dosjetila, bjeli rukav nerubljeni isporila, na zlatnu pčelu njime omahknula te pčelu ruka vuhvatila. Utihnule na mah munje i gromove, a zlatna se pčela stala ženi moliti. Pustaj mene ženo na slobodu, nešto ću te ženo naučiti. Gledi tamo na more široko, veliku ćeš radost ugledati. Pogledala žena na more široko. Upravo bilo sunce na uranku, zaromenile se nebeske visine, zaromenilo se more od istoči, a iz morea taman se izriga očun srebrni. Učunuka okraljevna bljeda i jasna zora djevojka, a uznju djete nejako u svilenoj košulji sa zlatnom jabokom. Ono zora djevojka maloga kraja jutram po moru šetala. Prepoznala žena Sinka izgubljeno ga. Čuda prečudnoga, što je more široko da ga nije mati rukom dohvatila, što je sunce visoko da ga nije mati rukom dohvatila. Zastrepila ona od prevelike radosti, dršće je ona kao tana na jasika. Ilbi ruke za djetetom pružila, ilbi za njim mila uskliknula, ilbi najbolji je za njim do vijeka gledala. Plovisre brnčun po moreu rumenomo, a u dalini se čunak izgubio, u more čunak uronio, a jedva se majka prenula. Ja ću tebe puta naučiti, progvori ženi Zlat napčela. Doći ćeš do malu kraja do Sinka Tvoga, s njim ćeš u sreći boraviti. Al me prije pušta je na slobodu da ja križam po pećini munje i na moj mi pećinom prolaziti. Pečal gorka jednom majku obrvala, obrvala i uzdr mala. Če do svojba jaše ugledala, želju svoju željkovanu u očela, u očela ugledala, a ne ogrlila, ne izljubila. Uzdr mala pečal ženo, il će biti pa lungu vjera il ne vjera, il će pčelu puštati Sinka u svojme doći, il će pećinom prolaziti do morea nezanoga, polubina velikoga. Kako ju je pečal uzdr mala, tako joj se suze od srca odkinule, tako joj se živa riječ povratila, da ona živom riječ i pčeli govorila. Ne pečali me zlat napčelo, ne puštam te na slobodu jer ja moram kroz pečinu proći. Ja sam svoje čado oplakala i u srcu svojme pokopala. Nisa mama došla radi sreće svoje već radi male stvari, radlubina iz morea nezanoga. Tako žena govorila, u pečinu uplavila. U pečini počinula, u čunku odahnula, tamo noći i mjeseći ne čekala. E mojoj rode što se ono danas more ticho učinilo, a u zraku bura počinula, gdje u jednoj pečini spava zmija strahovita, u drugoj ptica orjaška, a u trećoj žena izmorena. Tako od ticho danak prolazio, tako većer dolazila, tako mjeseć nasinula. Kad mjeseć visoko na nebo, a žena u ponoći u more neznanu zaplovila, te nasred morea udicu spustila. Zapovjedi u večer mali kralj palunku, da mu noće su splete dobre vođice od svile. Sutra ću te ranom zorom pod kolica prezati, da me voziš po zlatnom opjesku. Ele prvršilo ovo palunku. Dje se dosat krjio pred zorom djevojkom, kad bi jutro pod more si lezila, to će ga sutra ugledati, gdje ga sin pod kola upreže. Spava sva čeljad. Spava morski kralj, spava kraljiće objesni, sam palunko budan, vođice plete, kruto plete, kao da je nešto smislio. Kad splao, jake bi jahu ono uzice, pareče palunko. Nisam nikoga pitao dok sam ludo radio, neću lje ni sada gdje sam se pameti dozvao. Tako rekao, tihano pošao do koljevke, gdje musina ktvrdo spavaše, provukao uzice kroz šbice od koljevke, svezao koljevku sebi naledža, te pošao da utekne sa sinom. Tiho palunko prolazi o zlačanim pieskom. Prošao silnu dvoranu ko prostranu poljanu, prošuljao se zlatnom živicom, razmaknu grane od bisera. A kad došao gdje stoji more kao zidovi, ništa ne okljeva palunko, nego zaplivao more sa djetetom. Daleko je tužna tugo od kralja morskoga do svijeta bjeloga. Pliva palunko, pliva. A što može jedni ribar preplivati, djemu leđe još pritisno mali kraljić sa zlatnom jabukom i njegova koljevka od zlata. Kao da se more nad njima sve više i teže, podiže. Kad je palunko već posve iznemogao, a ono još te osjetio, krcnulo nešto u zlatnu koljevku, zapila nešto o žbice koljevci. Kako zapilo, tako ljuto hitropote za ti stalo. Sad sam ti se jedan sa životomo prostio, sam se bi palunko govoraše. Ovo me morska neman na zubu nosi. Al to ne bi zub morske nemani, već bila koštana udica, a puštala je žena palunkova. Kad žena osjetila da je udica zapila, a ona radosna svu snagu skupila, vulče i potiže, kako ne bi veliko glubina izgubila. Kad bliže dovukla, izigle se iz mora najprije zlatne žbice od koljevke. Žena na mjesačni dobro i ne prepoznala, nego odmah pomislila, eto zlatne peraje na lubinu, pa onda se pokazala u dijete sa zlatnom jabukom. Opet žena misli, ovo je zlatna jabuka na peraje, a kad naje posle izišla iz mora glava palunkova, radosna žena uskliknula. A ovo je glava veliko glubina, veselo kliknula, sa svim ksebi dovukla. A kad sa svim blizu dovukla, je rode mojoj rođenit, ko bi znao lije poiskajazati, kako im je od prevelike radosti bilo, je se ovako u čunu sasto doše sve troje, a na mjesečini usred mora ne zna noga. Nego vreme na gubiti ne smiju, treba proći pećine dok se nisu stražu pećini probudile, pa uhvatiše veslate povezuše hitro, što im snaga daje. Ali eto jada iznenada, kako je ono mali kralji svoju majku ugleda, odmah se za nju dosjetio, zagrelo dijete mačice objema ručicama. Ispade mu jabuka od zlata, propade jabuka o more, propade do dna morskoga, do dvorova kralja morskoga, baš na rame kralju morskome. Probudi se morski kralj, ruknu ljutito, skoči se iz zna sva čeljad podvorani, odmah opazili da je nestalo malo u kraljića i slugana njegova. Podigoše potjeru za njima. Isplivale na mjesećinu morske djevice, poletjele u noć lake prekomorke, poslali hitre skoroteče da probude straže u pećini. Ali čun već bio kroz pećine prošao, da je se dala potjeral za čunom. Veslaju palunko i njegova žena, veslaju što im snaga daje, a za njima se pustila hajka, šibaju za njima morske djevice, letje za čunom hitre prekomorke, valja se za njima more uzburkano, maše, vie bura sa oblaka. Sve se bližje oko čuna hajka sklapala, ne bio utekla najbolja brodica kamoli mali čunak na dva slaba vesla. Dugo horli čunak pred potjerom, al upravo kad se bjeli dan pomolio, sklopila se sa svih strana groza oko čuna. Prekrilio vi hor čunak, stigliga šumni talasi, spllele se oko čunka u vjenac morske djevice. Ljulja, ljulja, vjenac oko čunka, propuštaju morske djevice strahotne talase, ne propuštaju čunka sa talasom, pišti i prska more i vjetrena. Stisnula palunka strava od propasti, pak u smrtnoj stisci poviko, oj pomozi jasna zoro djevojko. Izdignula se iz mora zoro djevojka, palunka ugljedala, ali ne pogledala, malo u kraljića pogledala, ali nedarivala, a vjernoj ženi hitardar darivala, rubac vezeni i iglu pribodaču. Od rubce se bjelo jadro podignulo, ali od igle je korbilo se stvorilo. Napjelo se na vjetru jadro, koj jadra jabuka, a žena uhvatila tvrdom rukom za korbilo. Razbil se vjenaca ko čunka, sjeva čunak preko sinijeg mora, kao zvjeza preko negba plavoga. Leti čudno čudo pred strahovitom potirom. Što je hajkajac, a to više mu pomaže, što je vihor brži, to brži čun pred vihorom, što je more brže, to brži čun po moru. Ukazala se u dalini obala kršaveta, na obale kućica palunkova, a pred kućicom bjeli prud palojiti. Kad se obala ukazala, odma hajki snaga oslabila. Boje se kraja vile preko morke, zaostaju od obale morske djevice, na pučini ostaju vihor i talasi, a sam čunak leti ravno dobale kanu dijete u majčino krilo. Na letio čunak dobale, preletio preko bjelog pruda, udar je u hridinu. Razbil se čunako hridinu, potonulo jadro i kormilo, propala u more zlatna koljevka, utekla pčela zlatokrilka, a palunko sa ženom i djetetom našli se na prudu pred svojom kućicom. E kad one večeri lobode večerali, što je bilo sve zaboravili. Pa da nije za one dvojnice, niko ne bio voveć pamtio, nego od kogodu dvojnice dune, tomu krupna svirala dudio palunko ovako. Čudolu do palunko, nadno mora propao, ljuto gjada dopao. Asitna svirala ženu spominje. Sini, sini zorice, evo nove srećice, da je tri put potopljena izbavije vjerna žena. Tako širam svijeta pričaju dvojnice. Kraj priče ribar palunko i njegova žena.