 Erdminister, erdbarmester, kære gæster og medarbejder. Mit navn er Andreas, og jeg er en af de mange helt almindelige nydeklægget dimitenter her fra Aarhus Universitet. Jeg har gået i Folkeskole jordhus, på gymnasium i jordhus, og jeg har som en hver god årsjæren strengt altid holdt med AGF, selvom jeg faktisk aldrig har været den store fejne af fodbold. Jeg har holdt de obligatoriske sabberdove, hvor jeg visst nok på et bjerge uret til Marla fandt ud af, at et sabberdove var nok til mig, og jeg ville læse matematik. Det, jeg gerne vil tale om i dag, er forholdet mellem de studerende af Universitetet. Jeg vil bruge de fleste af mine 10 minutter her på at fortælle min egen individuelle historie om det forhold, og så håber jeg på den måde at kunne fortælle noget mere allmengyligt. Og så vil jeg tilade mig at citere kirkegård, selvom jeg ikke er den store kirkegård til kænder, fra hans enten eller. Ligesom er det et hvert menneske, almindelig menneskelig, og til lige nogen talelse. Historien om mit studielive begyndte for 6 år siden i Matematisk Antigene til en stor fælles morgenmad for omkring 400 nye studerende på naturdenskab, og sluttet for 3 år siden på min lærerarbejdsplads på EU og gymnasium, hvor jeg læste mine speciale karakterer på Aarhus selvbetjening. Men i samme år 2007 begyndte jeg altså at læse matematik på Aarhus universitet. Hvis jeg var ikke igen til, overhovedet ikke. Var matematikstudie hvad jeg havde forventet, overhovedet ikke. Gleder jeg glad for det? Ja, bestemt. Men hvorfor? Jeg er svaret på det spørgsmål og er nok temmelig komplekst, men jeg er ret sikker på, at den tutorgruppes arbejde for, at jeg mødte en masse nye matematikstudierende, var han afgørende betydning. Var han nemt ved matematik det første år? Egentlig ikke. Had jeg været en af de dygtigste elever i gymnasiet, er jeg helt sikkert, hvor jeg er god til matematik i gymnasiet. Er det vejre, men der er faktisk også mange andre, der var en helt lidt bedre end jeg var. Så hvorfor matematik? Svarer jeg sådan set lidt, lyst. Jeg havde simpelthen bare lyst til at læse matematik. Tænkte jeg på fremtidshusikkerne ved at læse fadet. Overhovedet ikke. Jeg vidste over, om man kunne begynde i gymnasieladet med matematik, og det ville jeg gerne være. På enken, at jeg var heldig og havde lyst til at læse et fag med job i, så var jeg god til matematik på universitetet. Jeg er nej til tø. Altså det, der hedder teoretiske øvelser på mit lille matematikholdt, men instruktør. Hvor jeg tit ved tavlen, jeg stillede mange spørgsmål, jeg fik mange svare, og jeg forstod faktisk det meste. Til forlæsninger blev ofte tabt, gav op, prøvede febriliske forstå ved at læse i min matematikbøger om line af alkebrar, matematiske analyse og sentynighedstioril. Det skete også faktisk, at jeg faldte i søvn. Mens min underviser på den mest selvfølgelige måde gennemgik det ene bevis efter det andet for matematiske sætninger, jeg knappt vidste hvad jeg skulle bruges til. Så hvor vil jeg hen med det her? Jeg vil pege på, hvorfor jeg blev ved med at læse matematik, selvom jeg ligesom de fleste andre på min årgang, var enorm budfordret. Jeg blev ved, fordi jeg havde det sjovt. Selvfølgelig læsegruppen, når vi konkurrerede om og få de gode idéer, der skulle til for at løse de opgiver, vi blev bestillet. Men først og fremst havde jeg godt over på studiet, fordi de sociale rammer var til stede, og fordi jeg mødte mennesker, og mange flere mennesker end jeg nogensinde havde mødt før i mit liv. 10.000 kroner spørgsmål, den forbindelse er selvfølgelig, hvor jeg ikke blev bedre til matematik. Hvis jeg havde brug mindre tid i fredagsbaren, og mere tid, med at løse matematik-opgiver i matlap. Det er spørgsmål, kan jeg ikke svare på. Men jeg kan sige med sikkerhed, at den energi, jeg tydeligt husker fra en lørdag aften, den energi, der fik mig, til at tage bussen fra Viby, hvor jeg boede, og op på instituttet, for at mødes med Nils og Kasper. Ja, Nils og Kas, som vi kaldte dem. Selvbl. jeg kaldte Pissemyren, fordi jeg var langt en yngste af os tre. Den energi, jeg skulle bruge for, og vi kunne komme lidt tættere på, at forstå noget af den introduktion, som matematisk modellering, som var som at lære et nyt språde for os. Den energi, den havde jeg aldrig kunne skabe alene. Og uden den energi, var jeg aldrig kommet igennem det første år på matematik. Fra starten af mit andet studie over, var alting anderledes. Fordi jeg havde besluttet mig for at læse sidefag i musikvædenskab, hvor min fag organiserede helt anderledes, så det var meget svært at komme til at mødes med min læsebrut. Jeg kom derfor tit til at sidde opgivende, og alene med mål-theorie, reneanalyser og alkebram. Til gengæld var jeg tutor, og livet i tutorgruppen var meget vigtigt for mig. Min russe var sød, og jeg havde faktisk en fornemmelse af, at de kunne bruge mig til noget. Arbejdet som tutor i matfyst tutorgruppen, det er det første af mange, for mig meget meningsfulde frivillige arbejder i sociale foreninger her på EU. Men altså i 2007 begyndte jeg så på sidefag i musikvædenskab sammen med en helt bachelororgang, og jeg fandt ret hurtigt ud af, at matematikstudiet er ret forskelligt fra musikvædenskabstudiet. Men det gik også hurtigt op for mig, at der var enormt meget, som faldt meget let, som var rigtig svært for den nye bachelororgang. Grunden til det er nok, at jeg nu kendte universitets koder. Jeg vidste, hvad der forventede sammen på en måde. På det her tidspunkt, havde jeg så forstået, hvad det var i sin tid, at jeg startede på matematikstudier. I sentelsen af denne her beretning fra de første to år af mit liv, som studerende på EU, er, at jeg kom godt i gang. De to år gav mig denne overbevisning, at jeg kunne klare bachelorstudiet i matematik, men så kunne jeg klare hvad som helst. Jeg havde altså selvsidigt, og jeg troede på mig selv. Jeg troede også på, at jeg kunne bestå ophærdelsesprøven til musikvædenskab, selvom jeg på det tidspunkt, havde faktisk hættet svært ved at sætte jeg var også blevet klogere på min begrænsninger i matematik. Jeg har brug for den motivation, jeg får at arbejde sammen med andre, og jeg besluttede der for os hurtigt, at videregående kurser i matematik på en eventuel kandidatuddannelse ville blive et sej langt sej træk, som nok ikke ville knække mig, men så ville kræve så utroligt meget af min tid, som sagtnes kunne bruges meget bedre, sandsynligvis. Punkten er, at de beslutninger, som jeg traffer i mit perspektiv, er fornuftig. Et samfundsperspektiv kunne kalkylen have været, at jeg skulle læse en kandidat i matematik, fordi der er rigtig mange virksomheder, der sukker efter kandidater i matematik. I mit perspektiv så det, og ser det sådan set sted i, helt anderledes ud, og jeg ville altså bare ved mere musik, så derfor vandt musikken over matematikken. Så måske er det faktisk sådan, at det valgte den enkele traffer, med god sandsynlighed, er det rigtigste. Og måske bliver samfundet ikke alt for ivrit, forsøger presser i også unge, igennem studier, før vi følger os barant til det. Ligesom samfundet nok heller ikke, bør press studerende hurtigere igennem en uddannelse, end de selv kan følge med. Da muligheden for både et job som en strottøj i matematik, og et job for min fagforening, dansk magisterforening, opstod samtidig, var det for eksempel oplagt for mig, at studere mindre og arbejde mere. Det er klart, at jeg gjorde mig mange overvejelser, hver gang jeg skulle beslutte, om jeg endnu en gang skulle sige, jeg takte til et instrukturat, fordi det selvfølgelig betød, at jeg forlængede min studiesid. Men hver gang vi når bevisning om, ikke at sige nej til muligheder, der ducker op, for eksempel muligheder for at udvikle kompetencer, som universitetsundervisningen ikke tilbyder. Hvem havde man glædet ved at tage SO'en fra mig? Fordi jeg havde brugt noget af min tid og kræfter i instrukturater, og dermed blive bedre til at undervise. Og dermed blive et halvt år forsinket. Eller hvem man havde glædet ved at tage SO'en fra mig? Fordi jeg fik problemer med at blive optaget på et ydlands universitetessemester. Samfundet? Måske. Jeg tror, at man må tænke på, at universitetsuddannelse er meget mere end et farvelig uddannelse. Det er ligesom meget en dannende uddannelse. Livet på universitetet har sandsynligvis givet mig mange af de værktøjer og evner, som jeg har brug for resten af mit liv. Og de færdigheder og værktøjer skyldes naturligvis i nogle grad de undervisere, jeg har haft og de bør jeg har læst. Men det ikke mindst har det været samspillet mellem undervisere, bøger, medstudierende, bygninger og foreninger, der har haft afgørende betydning for mig. Jeg har gjort erfaringer, der også medfører, som ret hurtigt kan indgå i et nyt sammenhæng, som lige nu, som også vi kan have på EU-gynnasium. Jeg mener derfor, at det er vigtigt, at der er tid til alt det uden om bøgerne og farvelighedene, og det er vigtigt, at man som studerende tager sig tid til det. Jeg mener altså, at der del skal være tid til at traffe gode beslutninger, og menes videre studieliv, og dels tid til at engagere sig på den anden side mener jeg altså, at samfundet bør give plads til, at studierende kan traffe gode beslutninger og sige hjertemuligheder, der opstår i deres studieliv. Fordi det i sidste ende gør, at der kommer mere hele og mere selbevæste mennesker ud af det. På den anden side mener jeg også, at vi som studierende tross ændrede samfundsmæssige rammer, som for eksempel mindre i ASU, fortsat bør tage os tid til at engagere sig studielivet, fordi det i sidste ende gavner os. Hvis man er fagligt eller fagligt, men helt sikkert mennesket, har en rigtig god årsvest.