 Egritsillagok, 4. rész, 2. fejezet. Ez a Libri Voxelvétel köz kincs, felolvas sa Majlinger Diana. Egritsillagok, írt a Gerdanyi Géza, eger veszedelme, 2. fejezet. Szeptember 5. napján gergé a Siroki várralat köszönt a Fölkelő napnak. A nap a szemébes időd neki, és 250 gyalogosának. És nem is a napnak köszöntő, hanem hogy egy másik dandártát ott szembe jönni, azért emelte a szeme elé a süvegét. Csak maga őtló háton, a katonály előtt, hát ő pillantotta meg leghamarabb a kardos, dárdás, rendületenő szállingózó csapatot. Mi a csuda lehet ez, mormogot magában? Töröknek nem török. Magyarnak meg a magyar nem jöhet eger felől. És átre meget a szívén az a gondolat, hogy dobót hagyta egert. Mert hely az a feldinent királt csak szája ladgyal segítséget. Így veszetten lippa, temes vár az idén. Szolnok is, ki tudja megállja a sarat. Amilyen okor számító ember dobó, bizonyha marki kétszer kettőzi, hogy egy magyar nem bírhat száz törökkel. Az úton egyébként se láttak, csak kocsikanülő papokat, valamennyi eger felől, és valamennyi nagy ládákkal zsákokkal körülrak odottan. Eleinte csak köszöngetett nekik, de aztán, hogy megsokkalta őket, kisetért már az útból. Hát megdiatt egy pillanatra, hogy dobót hagyta az egri várat. De csak egy pillanatra. A köverkező pillanatban elkérgettem magától ezt a gondolatot. Nem olyan ember az. Bárki ön az úton, nem dobó. Ha dobó hadajön, akkor is is dobó vele. Ott marad egy maga, és meghal egy maga. De a történelem azt az egyet nem érhatja fölróla, hogy elhajta a reább ízot várat. Zászló nem volt a szemben gyalogló haddal, vagy ha volt is, összecsavartam itt a valamelyik szekér. Kb. 200 fő, és aprócsoportokban sietés gyalogolnak. Gergéinte cetséinek. Az öreg hátul lovagolta sereg mögött, és egy vénkatonával beszélgetett. Mindig beszélgetett az öreg, hogy a vejeintet oda szöktette hozzá a lovát. Kicsit előre megyek, mondott a gergéj, és megsarkant júzt a paripáját, az ismeretlen dandára léügetett. Szeme a vezért kereste, nincs köztük tollas süvegű. Hát megállt előttük, és felemelte a kardját, állj tintetnekik. Dikassanyak vagytok? Nem felett egyik se. Szavart szemmel néztek rája, Ném egyik el is verösödött. Honnan jöttök? Erre se felett egyik se. Na, kialtott a gergéjbosszusan. Tán a Ném a barátok katonályi vagytok. Végre egy nagyjálú öles ember felemeli a fejét, és megszólál. Hát mink kassanyak vagyunk hadnagyuram, és onnan jövünk, ahol tekintetes hadnagyuram megyen. Egerből? Honnan. De jobb, ha a tekintetes hadnagyur se fárad oda. Nem érdemes. Úgy is vissza kell fordulnia. Hát miért? Mi a baj? Mi? Hát csak az, hogy balont kecske az, amelyiknek kiugrik a késnek. Mit se le késnek? Tetsziket tudni, hogy millet véget emes várnak. Tudom. Tetsziket tudni, hogy a losancit levágták, a népét fákon colták. Mondom, hogy tudom. Hát azt tetsziket tudni, hogy 200 ezer a török. Azt is tudom. Hát azt tetsziket tudni, hogy dobó óramnak ezer katonálya sincsán. Még lehet annyi. Hát azt tetsziket tudni, hogy szolnak tegnap elötóta a töröké. Gergéj jelsápat. Most már azt is tudom. De azt is tudom, hogyha ti voltatok volna ottan, akkor még hamara belveszett volna. Hát csak eredjetek haza. És hogy nem engetek üresen, hát netek, ez mindjájatoknak szól patkányok. És úgy vágtapafon a nagyálló embert, hogy ez neki esett a másiknak. A következő pillanatban már kirántotta a kardját, és bizony középük szabdal, ha le nem múgranak az útról. Dísztelen sérédi györgyöt, kiáltotta utánuk. Külön katonákat kívánok neki, minti vagytok. A patkányok. És köpött utánuk. A kasvaják morogaszélettek szét a mezőn, Gerger rájuk se nézett többet. Megintult ismét, Salova a sarkantyú nyomásából érezte, hogy a gazdája reszket haragjában. Még jó, hogy egy cigánykaraván találtott az úton. A kasvaják döntötték efel az egyik kocsiukat, vagy hogy magától fordult az árokba, a cigállság annak a kiemelésével vesződött. Gerger viszapillantott, hogy messze maradozás erege. Aztán, hogy megvárja őket, megált a cigányok előtt. Nézte őket, hogy fel egyjebosztúságát. Nényi, kiáltott egyszerre. Sárközi barátom. Az egyik gubancas cigány álvigyörödott erre a nyeljás megszólításra, és lebette a süvegét. Hajlunkva közeledett, miközben ravassz szemét fürkészül jártatta a gergejarszán. Hát nem ismerz meg. Hogy ne ismerném nagyságosra, csókolom kezít lábat, egyszerre megismártam, nem üt eszembe, hogy hogy híják. Na, majd eszedbe jut. Mit művelz itt? Látom rongyos vagy, mint a madárjesztő. A cigány csak ugye a rongyos volt. Csak ingols rajta, meg egy postó darabokkal foltozott börnadrág, vagy talán inkább bördarabokkal foltozott postónadrág. A lába szára kivöröslött belőlle. A lábán nem volt semmise. Van emár lovad. Dehogy van csókolom a csizmája szárat, dehogy van, nem is lesz tebbet soha. Gyere velem Egerbe őreg. Loat is kapsz ha egy hónapot ottszolgázz. Meg azon felül olyan piros nadrágot kapztőlem, hogy minden cigány megbetegszigirítségében. A cigány álvigyörodott. Végig pillantott a seját rongyos öltözetén, majd ismét feldénzett a vitéza arcába, és a fejét vakargatta. Egerbe! Má leglássott uram. Ne felyi te attól. A leghüvősebb ást jalla dolgozhatsz. Fizetést adatok neked. Teleszel az én fegyverig azítom. S törökül folytatta. Allak isini rast get irzin. Magyarul isten segítsen a dolgotbán. A cigány elvegőbe szökött. Borna missza gergály vités hadd nagy uram. Kiáltotta. Jaj, csókolom még a lova lábát is. Jaj, nem hiába, hogy sárgarigóval állmottam az éjjel. Na, csak hogy megismertél. Meg, meg, hogy ne ismertem volna, meg csókolom azt a kedves lábát. Mindjárt megismertem. Csak azt nem tudtam, hogy kicsoda. Hát jössz velem. Állmennék, bizonyisten állmennék. Hát gyere! Csak az a feletterek ott ne volna, és már két kézzel vakart a fejét. Hiszen meg nincs ott. De ott lesz csak ugyan, ahon itt gyünnek mennek a katonák, ott nem lesz egészséges az álljár. Én is ott leszek sárközi, ne fémig engem látsz. Aztán helyéppen szorulnánk, egér útja van a várnak miskolcig. Csak úgy talánlom, mondta ez gergály, mert hiszen minden várnak van a lagútja. De Eger váráról nem tudott ő egy ebet, csak azt, hogy dobó benne a kapitány, mert hogy megtselje a kis kapitány. Két olyan ember, a kértől menne a világ végére is. A földalati után mitése hatotta a cigányra, vagy a ló, vagy a piros nadrág, vagy egy gergály szerette. Még egy kicsit vakaródzott, aztán beleegyezett. Hát ha fizetést is kapnék, katonáról hát is, sarkantius sárga csizmát, meg jó paripát, és ha mire, hát akkor felcsapok. A gergály dandára már akkor ott állt, és nevetve hallgatta ezt a beszélgetést. Még nagyobb lett a derültség, mikor gergály oda nyújtotta a kezét a cigánynak, és az belecsapott. Na, azt mondja gergály a zsebébe nyúlva. Itt ez a dénár foglalónak. Egerig rájülhetsz a vezeték lovambra. Ott aztán, mi helyt lóvakulás lesz, a tiéd az első. A cigány víganugrat felaparipára, és mesztelen sarkait hozzáütött a lóaldalához. A cigánykára van szerencsét ordított neki. Ő is viszordított valamit cigányul. Aztán félre csapta a süvegét, s kivetett mellel, büszken lovagolta vág gergály mellett. Ha a ide felvitte az isten a dolgamat. Néhány óra múlva a bakta juton a lombok és dombok között elényükra gyoktak az egrivár zöldmázas cserét felfedett tornjai, s a tornjokon a nemzetiszi nő zászlók, meg a várösnak vörös kég zászlói. Így a pirosló, sárguló szőlődombok és erdők. Mögötte távol acskán egy magas, kékhegy, hat szorakkorak, mint a szengellét hagye. Gergály megemelt a süvegét és a dandárhoz fordult. Oda nézetek, fűk, mert a jó isten is oda néz most az égből. S megsarkant júztalovát, előre vágtatott. A cigány egy percig tűnődött, hogy ott maradjon el a sereg élén, vagy hogy ő is vele menjen a hadna gyával. Egyszerre látta, hogy komikus elválik ha jövezeté a sereget, hát jól megcsapkotta a tenyerével a lótomparát, a sarkával, meg a lóhasa alákalapált. A ló nagyokat ugrat, se magasba dobálta a cigányt. Te nem hiába kupetszkedett a moreteljes életében, mindig ügyesen visszahullat a palipára. A kocsiútan fellegző, melegport elryengett. A port melegülök vérték. Asszonyok, öregek és gyermeke küldek a kocsikon, vagy ballagtak a bútorokkal, baromfjuel megrakott kocsikmellett. Némelyik kocsin bariú is állt és bőkicsélt, némelyikkel meg disznókra fögtek. A török nem eszi meg a disznót, de ki tudja, mikor kerülnek vissza. Egy néhányan tehenet vezettek. Egy piros csizmás kis leány cinegét vitkalitkában a kocsinmellett, egyasszony meg fazégba ültetett virágzórózsa fáta hátán. Sok kocsi, nagy húrcolkodás. Bizony egy részük visszase fog terni többet. Kivált azok, akik a moda lent a völgyben, a cifrakapunát felnémet felét akarottak. A zsellérek meg az ezvegyasszonyok, azok ott maradnak a felfeldön, ahol törökló még nem hagyott patkónyomat. Különösen kasza, az volt a menek külök fő irányel. Gergely azonban nem ügyelt már rájuk. Negyedóra nem tett beli, beugratott a baktaikapun, amely a város falának nyugati bejára ta. Aztán a tekintetét fölfelemelve nyargalt át a piacon, és kanyarodott fel a várkapunak. A falot fehérésztik, a métszagó, annyira új. A hídle van bocsátva. Gergely madárként röppen be a várba, fel a vénfák között, szeme a kapitánt keresi. Ott áll a várpiacán, Iboja szín bársony mentében, kardosan, piros csizmában, sastollas bársony süveg a kezében. Merreett egy szőkeapród, aki kédzászó tartogat a karján, egy nemzeti színűt, meg egy kékvöröset. Dobomásik oldalonott el az öreg bállint pap fehérkaringben, stóláson, fekete-reverendában. A kezében ez üst feszület. Nagy fehér szakállávalólyan, mint valami bibliai próféta. Éppen a katonák esketését végzik el. Dobó valami beszédet mondott nekik, a számföltette a süvegét és a robogó paripa felé fordult. Gergely leuglott a paripáról, és ragyogó szemmel villantott a tisztelgőre a kargyát. Jelent a malással mitész kapitányuram megérkeztem. Dobó csak nézett, végisimított a kerek szűrkezt akárlát, hosszul engetek bajuszát és megint csak nézett. Nem ismer meg, ugye kapitányuram, nyolc ezt rendelje, hogy nem láttuk egymást. Én a kegyelmet leghívják hatonája vagyok, barna missz a Gergely. Gergely, fiam, kiáltott a Dobó a kargyait széttárva. A szívemre lelkem, tudtam, hogy te nem hagysz el engemet, és megölállta megcsokolt a vitészt. Dehát csak egy magad jött téle. Abban a pillanatban táncolt besárközi pari pálya, félölnyi magasságra dobálva a rongyos, mezidlábas cigányt. A katonák kacaktak, Dobó is elmosojodott. Csak nem ezt talán a sereged. Dehogy, mondja nevetve Gergely, ezt csak a puskat csináló cigányom, joltattam tán, hogy elhoztam. Minden ember a ranyat érit, feleli Dobó, és elkapta a kezét a cigánytól, ne, hogy ezt megcsókolja. Hanem a cigányon nem lehet, kifogni. A csizmány ezt szárát csókolta meg a kapitánynak. Dehát mégis mennyien jöttetek, kérdezted Dobó nyugtalanul. Nem sokan, felelt a röstelkedve Gergely, mindösszesen 250 rabantot attak alám. Dobó szemem fölragyogat. 250? Fiam, ha mindenhonnan ennyi katonát kaptam volna, a maklári medzőn fogadnám a törököt. Hát nem jön a segítség. Dobó felelet helyett a levegőbe legyintett. Aztán a körülött álló tisztelkez fordult, bemutatta nekik Gergelyt. A királyhadával ott volt már zoltai, akivel Gergely Budán is merkedett meg ezelőtt 11 eztendővel. Most is olyan szőke és nyulánk, vígember, és még szakáltse visel, tehát nőtlen. Aztán ott volt petőgáspár, egy gyors kező apróember, aki szintén a királyhadával való és nagyságos címet visel. Egy végonyképű, kég szemülegényel tőmállett, az ismálgem megszorított a Gergely kezét. Füged János vagyok, a káptalan hadd nagyja. Gergely ránéz. De ismerős vagy nekem kedvesöcsém. Amaz vállat volt és masojgot. Nem emlékszem. Nem te adtál le nekem ökörfület Erdében. Ökörfület? Azt, amikor fürjésnek az esküvő élet volna, hátul a konyhaudvaron. Lehet, mert csak ugyanén félét. Remélem most visszaszolgálom. Hogy-hogy? Kapszért a basafület. Aztán petőhöz fordult Gergely. Hát, te mért vagy olyan kókat? Hogy ne volnék kókat, felelipető? Húszlóvásom elinalt az úton, de én szent csak még egyszer elém kerüljenek. Soseband, mondta Dobó, s legyintett. A kapu nyitva van, menjen a kifélti a bőrét. A kétet kéremekre a falakra. Csak akkor pillanthott bállint papra is, Gergely. Már egy estendeje, hogy nem látta. Meggölelte, és megcsokolta az öreget. Hát nem ment el a papokkal, tisztelendő acyám. Valakinek csak kell itt is maradnia. Duhogott az öreg. Ceseimit csinál. Jön, felelteszintek kiáltva Gergely. A fiatalok szöknek, a vének jönnek, és kardot hoznak. Naglásátok, hogy az én fakályző apám, hogy forgatja a kardot. Rövidnyakú köpcös ember lépett ki a templományékából, tengyerni széleska adverte a lábaszára, egy szaporajárású öregúra jött, és már messziről intégetett és nevetett gergelyre, megcséi volt, mert ott a gergely nem láttal megszakállasodott, és még inkább hasonlított a bikához, a föld szinte rengette lépései alatt. Hátte meg ház esottál, kérdezte gergely, mikor már vagy háromszor megölelte. — Mi csoda? — felállte megcséi. Már egy sárikám is van az óta. — Kit vetté lel? — Az ég legkékebb szemű angyalát. — Kit, no! — Szúnyag eztelt. — Éjjen, hát a szép kígyó fejük ardod. Megvan, csak hétköznát nem koptatom. — És hol a kedves családod? — Budetin várába kültem őket, még a törököket agyom nem verjük. — Doborapillántva folytatta. — Én ugye mondtam az öregnek, hogy ne küldjük el a feleségünket, de ő úgy félti az ő sáráját, mint valami gyereket, hát elküldtük őket, elég gondunk lesz a törökkel is. A számtartó jelentése szakított a félbe beszélgetésüket. Az öreg egy árkus papiros terjesztet ki dobó előtt, és a szemüvegétől a papiros messze tartva olvasta. — Hát van, bárán 8.050. Ökör, tehén, borjú, szóval vágomárha, 486. Búza, rossz megliszt összesen, 11671 véka, Árpa megzab, 1540 véka. — Dobor a fejét rázta. — Kevés lesz, sukán bácsi. — Magam is ez gondoltam kapitányuram. — Hát ha itt szörít a török a térre, mit adunk alovaknak? — Az öreg vállat volt. — Hát bizonynadságos kapitányuram, alig ha nem cipót, mint a katonáinknak. — Bor, mennyi van? — 2215ből. — Az is kevés lesz. — De legalább, Óbor, az idén már megedte a kugya a szüretet, sör is van egy néhány hordóval. — Diszno, 139 élő, szalonna 215 oldal. Bor nem isza érdeklődéssel hallgatta volna tovább is ezt a jelentést, de a dandárjaire gondolt. Viszeült a lovára, és kiúratott a kapun, hogy bevezett se őket. Bevezette, megmutatta. Dobok ezet szorított az áslótartóval. Átadta őket megcsények, hogy mondassál velük az esküt, mutasson nekik helyet, és adasson nekik reggelit. — Errítj be, te is a házamba. — Amat az a sárga emeletes, harapval amit. — Gyerkegy meg is indult, de mégis jobban érdekelte a vár, benyargalt a lóháton. — Gyönyörű vár, kiáltott a dobóhoz visszatérve. Ha valaha vár tiszt leszek, itt engegyen az istenlete lepednem. — Még semmit se lettál, szóldobó. — Jár, majd én megmutatom neked. — És hogy bornavís szeleszált a lováról, intet a szőke apródnak. — Hozz, Kristófa, lovatutánunk. — Karon fogta Gergelyt, és a déli kapu hozz vezette. — Hát látod, mondottól megállva, hogy ha marosan teljékozni tud magad, képzelj el egy nagy technős békát, amely délre néz. — Ez a holmast vagyunk, ez a feje. — A négy lába meg a farka, a bárstják. — A két oldala két gyalok kapu. — És közben felszolta kapu tornyába. — Vigyáztok-e ott fen? — Az őr kihajolt a tornyablakán, s az oldalán függő kürtött hátra taszította. — Vigyázzunk ketten is kapitányurám. — Gyerünk fel, mondott a dobó. — Erről felöljön ma, vagy holnap a török, hát ezt is néznek. — Egy kézmozdulatt el előre akarta bocsánatani Gergelyt, de az meghátrált. — Már beesküttem kapitányurám. — Ez azt jelentette, nem vagyok vendég. — Dobó hát elölment. — A toranyban négy őrült, tisztelektek. — Ismerjétek, bornam isza Gergely hadd nagy urat, mondott a dobó. — Az őrőlkára még egyszer tisztelektek. Gergely hasonlóképpen a süvegéhez emelte a kezét. — A toranyárkéjéről két kis falu, meg egy malom látszottak délnek, közel a vár előtt, az okontul pedig két szétágaszó domblánsz között kékeszöldségság. — Itt kezdődik az alföld, magyar ezt a tájaddobó. — És ez a két kis falu? — Az innenső almagyar, a túlsó tihamér. — És ez a patak? — Eger patak. — Ezek a falak újjak itt a kapuk örül? — Újjak, én építettem. — Jó magasak, a torok itt alik ha próbálkozik. — Hát azért építettem. — Bal felől, amint látod, ágyú védi a kaput, és lövőrések felülről. — Minden várban bal felöl védi, a szembejevőnek jobb kézben nincsen pajza. — Itt jobbról nem is látett volna, amint látod, a patak itt folyik a vár nyugati oldalán. A zsillipeket lezzáradtam a modtam alomnál, hogy legyen vizünk. — S a vár nyugati oldalára mentek, a városonéző oldalára. — Szédítő magas fal, van ez itt tízöl is. Mégtán több is. Ezen az oldalon igazán nem próbálhat a torok semmit. Kívül kő, belül feld. De most üjjünk lóra. Ezen az oldalon alik ha lesz be a torokkel. — Lóra ültek, és lovon halattak tovább. Lenn a város csendes, és néptelen volt. A házak közül kimagasott a pispaki templom és a pispaki palota. — A Tulsó hegyoldalban, nap nyugat felé a Szentméglós templomra, aggastján Augustinos barátoké. A város nyugatról vastag egyenletes hegykeríti, túl rajta a mátraormai kéklenek. — A nyugati oldalon is kétbástja, középen egy kis, erős kapu. A patakhozépen lovakat vezettek lakatonák. — A patakont túl, a város piacán egy néhány ember ácsorgott egy falka disznó körül. — Itt még vannak, kérdezte bámulva gergely. — Még vannak, a feleltedobó. Pedig minden nap leízzenek, hogy takarodjanak már. Mindenki el akarja adni a disznaját apró marhályit. — A kapu előtt bennavárban egy céles arcú, sovány hadna gyoktatott körül belül ötvenkatonát. — Kard volt náluk, a fejükön leresztett rostéjünk, rostessisak, sválukon vas. Kettő a közepén ált, a hadna gyrikkantott. — Vissza, vissza! Mondom számár, hogy amint vágtál, kapt vissza a kardodat. — A tanítványan látszott, hogy soha se volt katona. Markos kis, erős paraszt fiú volt, és dobó csak azértette a kassoit csapatba, mert a fiatal erők káraz ágyúhoz. — Ki ez a hadnagy, kérdezte gergely? — Hegedüs, feleltedobó. A kassoiak hadnagya, keményember. — És leszolta csoporthoz. — Ha valamit nem értetek, kérdezzétek meg a hadnagyúrtol. — A legényere lelresztette a kardját, és dobóretlekintett. — Azt nem értem kapitán, őram, hogy mért kell nekem a kardodt, vissza kapnom. — A hadnagyúr megmondja. — Azért a bagarijet csizma, szólt a hadnagy mérgesen, hogy véd is magad vele, meg megint tütésse készen légy. — De iszen hadnagyúram, szólt elegény egyet oldalt pökve, aki tény egyszer meglegyintek, nem vág az nekem vissza. — Dobó rápöccentett a lovára, és elmosholyadott. — Egrígyerek, jól beszél. — Végig nyargaltak a falallat tészakra. Két palot áltott. A kisebb gyiszes ebb üveg ablakos, a nagyobbik olyan félejépület, mint az uradalmi maktárak, monostorra neve. — Dobó idejében valamikor a várbeli káptalani, vár tisztek lakása, csak latornás ablakú. — A kisebbig palotta mögött zöld rácsazatú virágos kert, benne padok, és szőlősátor. — Egy kései rókapillangó kereng az őszí rózsák felött. — Hogy Gergelye rózsákon felejtette a szemét, Dobó is oda nézett. — Szegényfeleségem ugyan hiába ültette ezt a sok virágot. — Hol van a nagyságos haszony? — Hazakültem a testvéreimhez, az haszonyi szem gyöngíti az embert. — A kerten át a nyugati oldal sarkára értek. — A fal ott is égtelem magas, alatt a kiálló dombrész, az le van faragva a város föld szinéig meredekre. — Na nézd, mondott a Dobó, ez itt a föld bártya, ezt csak arra való, hogy ezt a sarkot a lövéstől védje, meg azt a másik bártyát ott, oldalmazza. — Az ott a tömlözbártya. — És a vár hátán magastó bártyára mutatott, a technősbék a farkára. — Onnan megint szép panoráman nyílt a városra, és a patakmentén éjszak felé nyúló jegenyefásvölgyre. — A völgyvége egy szép fásfalú, felnémet. — Nagyfalú. — Azon túl már erdős hagyak torraszolják el a szílesvölgyet minden felől. — De Gergely nem sokkáig gyönyörködött a képben. Figyelmét a vár hátak öltötte fel. — Ott magas dombok emelkedtek a vár mögött, és a dombokat csak mély, ásottárok választja a vártól. — A támadást innen lehet várni, mondotta a dombokat szemlélve. — Innen, felelt a dobó, de itt legerősebb is a fal, és a legnagyobágyukból négy erre szolgál. — A tömlözbártyánál lesz által a lováról, és átadta a kantát kristófapródnak. Bevezetheted az istalóba. — Fölmentek a tömlözbártyára, ahol egy nagyágyú, négy mozsár, és valami húszakálaságyú ásított a domb felé. — Az ágyúk mellett egy göndörhajú, szőke Német Patantyú soktatta a parasztokat. — Mikor én mondok bor, akkor adjál bor. Mikor én mondok dűz, akkor adjál dűz. — A parasztok komolyartsal hallgatták a tűzmestelt. — De boelmos olyadat. — Vensi szangz bor, dambi komensi kaynepulver, veld az bor kaynepulver ist, son den vein. — Éppen olyan rosszul beszélt Németül, mint a Patantyús Magyarul, de azért megértették egymást. — S a tűzmester úrra kezte. — Mikor én mondok par, akkor nekem ne hozz bar, hanem pulver, kruci fixton nem vettel. — Végre is a parasztoknak kellett megmagyarázni, hogy mikor Józsefmester borrt kért, akkor puskaporozzaskot kellnek nyitni, mikor pedig borrt kért, borrt adjanak. — Öt olyan Német Patantyús volt a várban. Dubob étsből hozatta őket. Több idegen nem volt a vár népe között. — Nézz ezt a gyönyörű ágyút. Mondotta dobból az ágyút meg simítva. Béka a neve. Mikor ezt kurudgyol, a török megérzi az esőt. — Az ágyú bronszból volt. Kivolt vényesítve ragyogóra, s vasazott, erős tölgy fájával együtt valóban olyan volt, mint egy gyülő béka. — Tovább sétáltak kellett felé, ahol a sarkon megint egy kiszögeldő erős bártya magastott. Az volt a technős békának a hától sóbban lába. — Ez a sándor bártya, mondotta dobbó. Gergely bámul vállott meg. A bártyától kezdve a várkeleti részény egy erős, magas valkaraj három darablatőt sarlóként övezte a várkeleti oldalát. Kívülárok, belülárok. Tisztizenkétől nyiméség. Csupának az epén át magastott egy keskeny töltés, amely látható lakadzért volt hányva, vagy a katonák átjárhassanak rajta. — Ez a külső vár, mondotta dobbó. Láthatott, hogy kellett felől, helydnek bejülő dömmagastikmállette. Ez a király céke. — Azért hívják így, mert centisven király innennézte a sátor előtüld a gélvá templomépületét. Ezt a dobbot itt lent ketté kellett választani. — Értem, felette Gergely. Okos ember volt a kicsalekette. Perénnyi cselekette ezzel a tíz évvel. A túlsovégén is áll egy bártya, az a bebekbártya. Az a torony meg ott a szegleteken arra való, hogy le a kapuig meg ideig lehessen látni és lőni az ellenséget. — A falott is, mint körös körül, öres vesző palánkal volt magasítva. Néhol még nedes volt rajtássár. Az a palánk azért kellett, hogy kívülről benelásan az ellenség, s hogy a faltetején láthatlan újjárhassanak a védők. — Hát most gyerünk a templombástjára, szóld dobó, Gergelyt ismént karonöltve. Csak néhány lépést kellett a sándorbástjáról menniük, és Gergely elett egy különös épület állott. Egy rengeteg nagyságú templomnak a fele. — A két hátulsó tornya is megvan. Az alatt négy tornya volt. — Az ajtón fafaragványok, az ajtó fölött köböl faragot, óriási virágok, csorba orcájuk őszentek. — De mi csod a templom az, amelyi hívek helyett völdával megtönve, harangok helyett ágyükülnek a tetején, s orvon a helyett ágyuk dörgése szolbálne. A halál órkonája. — A templom oldalán jobbrólbáról be volt dombozva. — A dombon kecskelegelt. — Oldalt egy boltozott bejárás, a kövei kormosak. — Itt talán a puska por tartják, kérdezt a Gergely. — Azt, felelted obó. — Jár, és néz meg vele, mennyi erő van itt összehal mozva. — Se krescse volt ez. — Az, jó száraz hely a puska pornak. — No, nagy vétek volt ezt a templomot így elpusztítani. — Maga mis sajnálom, de inkább így legyen, hogy sem allahod dicsérjék venne. — Beléptek. — A hely inkább boros pincéhez hasonlított, mint se krescíhez, teliscele volt fekete hordóval. — Mennyi van? — kérdezt a Gergely elámultán. — Sok, felelted obó, kétszázz hordón ált több, itt tartom minden puska poromat. — Egy helyen? — Hát ha felrobban? — Az lehetetlen. — Az ajtó előtt őrál. — Hulcsön én s hozzámásnak csak nekem. — Bel nem mehet más, csak megcséi, vagy az öregsukán. — Nap nyugta után nap felkelt ég, meg nem adom oda a kulcs, hogy senkinek. Gergely fölpillántott az ablakra. Üvegből volt az ablak, az akkor szokásos aprókarika üvegből, s háromszoros vasrost évétte az ablakot. — Az ajtóval szemben, ahol Rézsut szolgálta világoság nagy kerekkáldál, cíning megvan tölt a puska porral. Gergely bele markol és visszapörgeti. — Ez úgymond ágyub a való, jó száraz. — A puskába való tapró tonnákban tartom, felelidobó. — Itt csinálták vagy bécsben? — Itt is bécsben is. — És milyen vegyérték ő az ide való? — Három negyed csalétrom, a negyedik negyed kén és szén. — Puha fa szén vagy kemény? — Puha. — Az a legjobb, hanem én egy-két kanállal többet keverek a szénből, mint mások szoktak. — A kát fölött a fekette falun egy nagy, elpiszkasodott és errongyosodott fesmény látszott. — Csak a két fejet lehetett rajta látni. — Az egyik szakáldas, szomorú arcú férfié. — A másik, egy ifhyué, aki a férfinak a mellére hajól. — A két alaknak fénykör volt a fején. — A nyaktól kezdve le volt repítve a vászon, úgyhogy a fal kifehér lett alóla. — Ez vélhetőleg oltárképe volt a templomnak, mondott a dobó. Talán még szent is trampingáltatta. — A Shakrest jelölt két szárazmalom forgott. Lóhúztam mind a kettőt. — A templom oldalán egy boltazat alatt kézi bombákat gyertott a katonák. Két tűzmester vigyázott a munkájukra. — Gergely megállt, megnézte a puskaport és a kanócot, s a fejét rázta. — Talán nem jó, kérdezte dobó. — Jónak elég jó, faláta Gergely, de én engedelmet kérek, hogy azon a bárstján, amelyeken én leszek, magam készített hessem a bombákat. — Mondd meg összintén, ha jobbat tudsz, te tudós ember vagy, s itt a várvédelme a főn nem a mellékes tekintetek. — Hát én jobbat tudok, mondott a Gergely. Ezek a régi bombák sustarognak, ugrálnak, elpukkannak, aztán végük, én magott eszek beléljük. — Mi csodamagot? — Kis bombát, részporba kevert olajós cebűt, vasport meg egy darab ként. — Az én bombám csak akor kezdjen munkát, mikor elsült. — Dobó vissza kiáltott a bomba készítőknak. — Hagyjátok abba a munkát, bor nem vissza főhadnagyur, vissza fog ide térni, és a szerint dolgozatok, amint ő parancsolja. — Förmentek a bárstjának általakított templom tetejére. — Körül volt ez kerítve fön, vesszőbből font és földelt öltött kasokkal. — A kasok között, kőboltazatú fülkékben ágyuk, a középen golyó halom és puskaporos gödör. — Onnan egészében lehetett látni a külsővárat, amint óriás karéja a lakjában kerítette a vár nakkeleti oldalát. — Rájt a két bárstja, s a két bárstján két kerektorony. — De lehetett látni a fallal szemben a nagy földemárkedést is, amely felény olyan magas, mint maga a vár. — Hát itt a napkeleti részen erős lesz az ostrom, mondott a gergely, a nap is szembe sütreggelenkint, ide ember kell. — Ráadgondoltam, felelt a dobó. — Köszönöm, megfogamálni a helyemet. — És a két ember kezett szorított. — Az ágyuk között volt egy nagy, testes bronzágyú. Öblös torkába emberfejnadságú golyófért. A bátük egy szífrázatok aranyként ragyoktak rajta. — Ez a baba, mondott a dobó. — Olvasd a feliratát. — Az ágyuk derekán koszorubba hajló két pálmafelevél között ez a mondatra agyogott. — Erős várunk nélkünk azisten. — Vége a 4. rész második fejezetének. — Egrid csillagok. — 4. rész harmadik fejezet. — Ez a Libri Vox fálvétel közkincs. — Felolvassam a Lingert Diana. — Egrid csillagok. — Ilt a Gártanyi Géza. — Eger veszed elme. — Második fejezet. — Szeptember 9.én nem sütött fel a nap. — Az eget szürke felhőtt akarták. — A Mátra Ormait is felhőült-e. — Az idő egész nap olyan volt, mint a kényes gyere karca, — Aki sírni akar, csak azt kell még kitalálnia, hogy miért sírjon. — A várban élink nyüskés. — Az át sok az alsó piacon félöles karok végét csapkodják laposra. — Mellettük egy-egy katona yukatfúra laposított végbe, — És kereszt alakot formál belőlük. — A harmadik csoport katona olajorszúrkos csep ütkötöz a keresztekre. — A keresztek nevel furkó. — Már van egy halommal. — A se kerestyemállát az öregsukán végkával mérje puskaport. — Paraszt emberek apró bőrzatskókba tömik. — Hordják a pattan csúsokhoz. — Ugyan csak a se kerestyemállát, — János tűzmester cseréből készült golyókat tömett puskaporral. — Azok a labdák. — Arraszni puskaparoskanóz figyek ki belőlük. — Mikor meg akarják gyújtani, olyan féledrótos szerszámba teszik, — Mint a mai yangon labdáütők. — De dobják kézzel is, — És a füles golyókat kopjával is. — Készen van abban is valami ezár. — Az ókapu felé, ahol az alsó piécele elválasztott — Két hosszú hás sorak a szárnya, — Köszörülsök és lakatosok dolgoznak. — Mindenkinek a fegyverét meg kell igazítaniuk, aki hozzájuk viszi. — A sötét kapumállát szépen épített — A tisztállókban állnak a marhák, — A métszerosok ott vágnak a fal mellett. — A vér egy ukan az árokba csurag, — 4-5 marhát vágnak mindennapa várnépének. — Gergelyéppen a sándorbástián állott. — Kérendákból és deszekból emelvén társoldak ottan, — Hogy csapatosan is fel lehessen járni belülről a falakra. — Minden bástiánál van már olyan emelvénny, — De a sándorbástián úre kell csinálniuk, — Mert nem jó lásták le a cölöpet, és mozog. — Dubó fölment ráj a tisztjeivel, és megmagrázogatta az oszlopokat. — Úgy kell emnek állnia, mondotta, — Hogy akkor is megtartsom száz embert, ha minden oszlopát ellövik. — Tánmaszték ott szög ezek minden oszlophoz, és be kell meszelni vastagon. — A templom tornyának kürtös egy hosszú trikkaltott. — Na, mi az? — keltott fel megcsei. — Itt vagyunk. — Jönnek! — Ebből az egyszóból nagyon értettek a tisztek. — Az előörség jön. — Maklárig az őröknek hosszú láncolatállat már egy hétóta. — Eleventeleszkóp, amely kinyult az abonyi mezőig, — És élnappal a török megérkezését vigyáztta. — Ezeket jelentette a jönnek. — Megcsei fölugrott a faltetejére, és sietve indult a déli kapu felé. — Maga Dubó is. — A tisztek követték. — A déli bástján aztán megáltak, és ernyőzött szemmel néztek arra az útra, — Ahol a kis almagyar falón ált a messzes ígságból vanó legyenessen a várkapuig. — Az almagyari úton egy vágtató lovas lehetett látni, — Süveg nélkül jött. — Piros dormánya szíja röbbdösött utána. — Az én katonám, vélekedett gergely. — Bakocsai! — Mert, hogy ez a bakocsai kitűnölovas volt, — És a sors gyalogossá tette, — Mindig az orimánk adott, hogy lóraülhessen. — Így jutott ezen a napon örszennek is. — Ahogy közelebb érkezett látni lehetett, hogy az arca merő egyvér, — És ugye lova oldalám valami dinyeforma gömbeljűséglődörög. — Az én katonám, ismételt örvendezve gergely, — De most már szinte kiáltva. — Bakocsai! — Verekedett, mondott a dobó. — Egrigyerek, felelterál meg cei. — De az én katonám, colt gergely vissza. — Az én tanít ványom. — A hírhozonyomában még három őrvugadta az útporát. — A több ittán levágták. — Hát itt a török. — Mit érezzetett dobó a hírnek hallatára? — Az a török hadjon, amelyik a nyáron az ország kétlegerősebb várát rombolta le. — Temes várt és szolnokot, — És elfoglalt a drégeit, holdókőt, salgód, bújákot, ságot, balasogyarmatot. — Minden tamit akart. — Mert úgy indult el a török hadd, — Hogy ami még hátra van Magyarországból, — Beleigázda a szultán hatalmába. — Hát mer itt tartanak. — 150 ezer nyember arztúfene vad. — Nagyobb részüket a zsengegyermek kortolnyilazásra, — Lövésre, falmászásra, tábori életre nevelték. — Kardjuk Damaskuszban készült, — Vértjük Derbendia cél, — Lánzsájuk Hiddosztáni Mester-kovácsoktól való, — Ágyújikat Europa legjobb öntői alkotják meg, — Puskaporuk, golyójuk, fegyverük, — Mérhetetlen és megszámlálhatatlan. — És velük szemben. — Itt el az a kis vár, — És benne alig két ezer ember, — És alig hatrégi, hitvány ágyú, — Meg holmi jukas vasrudak, — Ágyúnak nevezett szakállás puskák. — Mit érezthet dobó? — A hírhozó bakocsai István feléramodott a várba, — És leúrott alóról. — Megállt izzattam, porosan dobó elött. — A nyergeszi ilyen egy gondor bajszó barnatörökfej, — Ő neki magának az egész balarca végig fekete az alutvértől. — Jelentem alássam vitész kapitányuram, — Szólt a bokáját összeütve. — Itt a török az István fáját. — Az egész had vagy csak egy csapat. — Az egész hadnak az eleje kapitányuram. — Nám láttuk az egészet az abonyi erdőmiatt, — De nagyon igyekeznek az István fáját. — Ahogy bennünket megneszeltek, — Min gyertel kaptak kettőt belőlünk, — Osz még engem is hajszaltak valameddig. — Legutóbb ez a füstös az István fáját neki. — Hát a társait hol vannak? — A vitész a kapu felépíllantott. — Most akodnak a patagban az István fáját. — No, az mondja dobó, — Mától fogad tízedes vagy. — Err így és így áll egy így csebort az István fáját, — Tette hozzám mosolyogva. — A várúdvarán mindenki odatalongott, — Hogy a levágott fejet magnézzze. — A beretvált fejnek egy hosszú fűrtje volt középen, — Annál fogva tartott a bakocsai, — És büszkem mutogatta. — A török megérkezésének hírére olyan lávált a vár, — Mint az ajgó mékkas. — Mindenki bakocsai köré csoportosult, — Hogy szavált haja. — Még az asszonyok is odafutottak a sütőházakból és konyhákból, — S lábújhegy rágaskodva hallgatták a csoport mögött a vitészbeszédeit. — Deszperce csak akkor történt már, — Mikor dobó volt hagyta a piacot, — És a tisztekkel együtt fölment a palotába, — Hogy tanácskozzon, rendelkezzen. — A vitész felakasztotta a török fejet egy hásvára, — És ő maga székre ült, — 13 borbé volt a várban, — 4 mester és 9 legény, — No nem azért, hogy beret váljanak és hajat nyírjanak, — Sebet fognak ők mosni, timsózni, varni. — Orvos? — Az egész országban sincs annyi, — Mint ma csak egy megyei városkában is. — A borbé az orvos is minden felé, — No meg a jóisten. — Hát a borbélyok mind a 13-an ráestek bakocsaíra, — Csak hogy közel lehessenek a szavához. — Legelsőbbben is a dolmányát húzták le meg az ingét. — Peter Mester volt a legöregebb köztük, hát az fogta mosásba először. — Egy nagyszerét tál a teléje tartottak, — Egy fazék vizet meg föléje. — Mosták. — A mosás csakálotta a vitész, — Meg a timsózást is. — De mikor a hosszú fejsebet varni kezdték, — Szétrukta a széket, — Tálat, borbét és borbé legént, — És rettentő istenfájázások között — Bement a kaszárnyába. — Nem vagyok én nadrág az istenfáját, — Mondottam érgesen. — Lekapott egy nagy pók hálót az ablak szérről, — És a fejéretette. — Bekötötte a fejét maga. — Leült, jól beszallonnázott, — Beborozott, a szálledült a szalmazsákra, — És öt perc múlva már aludt. — A vitézel csak na mennyi időben — Egy lovasparaszt ember is érkezett a várba. — Szűr volt rajta, — És felgyörtszél üfeketek alap. — A kezében zöld furkósbat, — Akkor amint ő maga. — Mikor dobo végzett a vitézzel, — Az ember leszált a lováról egy asszonynak. — Melyik a kapitányúr? — Azotni, mondja az asszony, — Az a nagy szál úr, — Aki középen megyen. — Az ember leszált a lováról, — Hozzák ötött egy fához, — A tarisznyájában nyúlt. — Kivett belőle egy nagy, percsétes levelet. — Utána futott dobónak. — Levelet hoztam kapitányúram. — Kitől? — A töröktől. — Doborca elsőtétült. — Hogy mert a kend áll hozni? — Kialtott az emberre. — Vagy törökkend? — Nám, feleli megszepmem van az ember. — Kálba való vagyok, én is tálom. — Tudja e azt kend, hogy magyar embernek nem szabad az ellenség levellét hordoznia. — S a katonákhoz fordult. — Fogjátok fegyver közé? — A két dárdás katona a paraszmállé lébet. — Uran? — Kialtott az ember megrökanyodve. — Kényszerítettek? — Csak arra kényszerítettek, hogy a kezedbe vett. — Arra nem, hogy ide behozd. — És úgyból a katonákhoz fordult. — Itt táljatok. — Összetrombitáltatta a várnépét, és anélkül, hogy a levellát fölbontott a volna, összefontkarra látt a hársfánál, amelyen a törökfejlógot. — 5 perc nem telt belé, együtt volt a várnépe mind. A tisztek dobó körül, a katonák sorrendben. Leghátul a parasztok meg az asszonyok. — Akkor dobó megszólált. — Azért hivattam össze a várnépét, mert a török levellet küldött. Én az ellenséggel nem levelezek. Ha az ellenség levellett ér visszavetem, vagy pedig a torkába veremannak, aki elémmeri hozni. Csak ezt az első levellet olvastatom el, és küldöm azonnal a királynak. Tulajdon szemével láthassan, hogy itt a török, kell a segítség. Én anélkül is tudom, hogy mi van a levellben, fejnyegetés és alkú. A fejnyegetéstől nem iedünk meg, alkúban nem bocsátkozunk. A haza nem eladó semmi pénzen. Dehát, hogy tulajdon fületekkel hajátok, hogyan szokott az ellenség beszélni, elolvastatom. Oda nyújtott a levellet gergelynek, aki mindenféle írást elsőtekintetre el tudott olvasni, és le tudósebb volt a várnépe között. Olvasd el hangosan. Gergely egy kőre állott. Fel tört el pecsétet, és kiráztal porzót a papirosból. A levell eljára pillantott, és hangosan olvasta. Kődi Ahmet Basa kárból. Dobó István egrikapitánynak üdvözlet. Én, aki vagyok Anatóliai Ahmet Basa, a hatalmas, legyőzhetetlen császárfő tanácsosa, megszámnálhatatlan és ellenállhatatlan hadának főkapitánya, ízenem és írom, hogy a hatalmas császár ezen a tavasszom két sereget kődött Magyarországra. Az egyik sereg elfoglalta lippát, temes vart, csanádot és szolnokot, várot és várkastét, amely a kőrös, maros, tisa és duna-vidékén áll. A másik sereg elfoglalta veszprémet, drégeit, szédcsént és az egész ipojmentét, és ezen kívül levert két Magyar sereget. Nincserű, amelynekünk ellenálna. És most ez a két diyadalmas sereg egervár alatt egyesül. A hatalmas és legyőzhetetlen császár akaratából intelectiteket, hogy ő felségének elleneszegülni tise merjetek, hanem engedelmere hajoljatok, és amely Basát inküldök, beresszétek, egervárát és városát neki játadjátok. Hogy a fenébene? Zúgták minden felől. Ne olvas tovább, ebb hallgassa. Dobbó azonban csentességre intette őket. Csak hallgassátok a török muzsikát. Igen, szép, mikor ilyen fennen szól. Olvas csak tovább. Hangedelmesek leszek, hitemre mondom, hogy se magatoknak se jó szágotoknak bántódása nem lesz. A császártól minden jót nyertek és olyan szabadságban tartalak benneteket, mint a régi királyajitok. Nem kell török szabadság, rikoltott közbe a fakezi cecei. Jó nekünk a magyar is, amire mindenki nevetett. Gergely folytatta. És én minden bajtól megoldalmazlak benneteket, azért gyünnek, hogy oltalmazzanak, rikoltott petőgásbár. Mindenki nevetett, maga a levélolvasó is. Csak dobó állott komoran. Gergely tovább olvasott. Erre adom hiteles pecsétemet. Ha pedig nem engedelmes kettek, a hatalmas császár haragját vonjátok fejetekre, és akkor mind magatok, mind gyermekeitek valamennyien halállal pusztultak el. Azért hát nekem azonnal felejetek. Haragos zúgers volt a felelet. A teremtésit a hatalmas császárjának, iszen csak ide gyűjjön. Az arcok megvörösöttek. A legjámborabb embernek a szeme is tűzet hányt. Gergely visszanyújtotta a levelet a kapitánynak. Az ajgás elcsöndesült. Dobónak nem volt szüksége kőre elnia, hogy kilásték a csoportból. Magas, öles ember volt. El látott mindenkinek a feje felött. Íme! Mondotta a célos, de keserű hangon. Ez az első és utolsó levél, amely török töljöttek be a várba és el is olvasódott. Megérthettétek belőle, hogy miért jön? Szabadságot hozkardal, és ágyúval. A keresztényvérben fürdő pogánycsászár hozzaránk ezt a szabadságot. Nem kell. Ha nem kell szabadság, levági a fejünket. Hát erre válaszoljunk. Ez a válaszom. Összegyürte a levelet, és a parasztnak az arszába dobbta. Hogy megtal idehozni, gazember, és a katonákhoz fordult. Vasota lábára, tömlődzbe az alávalót. Vége a 4. rész 3. fejezetének. 4. rész 4. fejezett. Ez a LibriVox felvétel köz kincs. Felolvassam a Lingerdiana. Egritsillagok, ért a Gárdonyi Géza. Eger veszedelme, 4. fejezett. A mindeneket fölisztgatolt örök levél után dobó a palotába szólította a tisztjeit. Fél óra múlva mindenki ott legyen. A terem hamarabb ismaktált. Aki még késert, csak azért késett, hogy az ünneblőjét magára vegye. Mindenki érezte, hogy a levél a vész harang első megkondulása volt. Dobó még csak az elmaradt őrséget várta. Összefontkarral állott az ablaknál, és az alantelterülő város nézte. Milyen szép épületek, milyen szép fehér házak, és a város üres. Csak a palota alatt a patakonynyőzsög a vár népe. Lóítató katonák, víz hordó emberek. Lejebb a városban egy sárgökendős az, hogy most lép ki a kapun. Így kis gyermeket von szolvasíját a várfelé. Ez is a várbajön. Marmokta Dobó kezvetlenül. Az abrodott át Dobó mellett. Lenvirákszín bársony dolmány volt rajta. Hosszú hajával leányos harcával olyan volt, mint ha fiú ruhába öltözött leányvolna. Leha a kezére pillantott valaki, erőt látott abban. Minden naphányt a kopiát a fiú. Dobó hozzáfordult. Végig simította a fiú váligérő haját. Mit elmodtál Kristóf? Nem elmodta, de haza magadat? Nem, felelt elmasiadva a fiú. Szégyelném hajat elmodnék kapitányuram. Az az egy a pród maradt a várban. Az az egy is csak azért, mert az apja érte kapitánynak, hogy a fiút ne külgye haza. Most a hanyja volt a fiúnak. Nem nézett rá szíves szemmel. Dobó a maga fiának tekintette. A többi a pródott, mint haza külte Dobó. 14-16 éves. A külgyei kapitány, mert a Dobó. 14-16 éves fiúk voltak. Vitézi iskola volt nekik a Dobó ódvera. Próbára nem engedte még Dobó őket. Még egy kedves apródja volt köztük. Balok Balázs, az előbb évben megölt györgyveret egyik hadnagyának a fia. Az még Kristófnál is fiatalabb egyesztendővel, s kitűnőlovas. Sírva ment el a gustusban. Fájt neki, hogy Kristófa várban maradhat, ő meg nem. Megállj, ha visszajövök, mondotta. Kopját török veled. Csak nem gondolod, hogy én kültelek el. És maga is könnyörgött Dobónak. Hadd maradjon itt Balázs is kapitányurán. Nem maradhat, felelt a Dobó. Özvegy a szony fia és egyetlen gyermek. A dió fárasra szabad fölmásznia. Takarodj. Nagy Lukács vittel magával, hogy útközben átadj az anyának. No, az a Lukács sokkáigodna marad, szólt megcsénynek a fejét csóválva Dobó. A toltartok olyan, a külgyei kapitány, a Colombó a Dobó. A toltartok olyan, aki bajba keveredett. Nem hiszem, feleltem agcsély. Az apró embereket nem féltem. Valami különös babonám van arra, hogy az apró emberek szerencseisek a hatban. Éppen fordítva van, felelt a gergei, a kinkát magas volt mit kicsi. Az apró emberek soseülőbb biztosan alován, mint a hosszú, az aprót a loviszija harcban, a hosszú meg alovat. A ajtónáló jelentette, Errezt be őket, felelt a dobó komoran. Hét sárga csizmás, sarkantius legényállott meg a terem közepén, kettőnek vizes volt a haja, hát csak ugyan mos akottak, az egyik vizes hajú előre lépet. Gyerentem alássan kapitányuram, itt az ellenség, a bony alatt. Tudom, felelt a dobó, az első török is itt van már, elhozt a bakocsai. Eszemre hányú hangom voltál mondva, a vítézaváros kékverőszínét viselte, egyet szússzant és egyet húzott anyakán. Kapitányuram, én hozhattam volna hármat is. Hát mért nem hoztál? Hát csak azért, mert én szétvágtam a fejét mind a háromnak. A teremben nagy derültség állattál. A hét katona közül négybe is volt kötve, dobó maga is elmosolyadott. Hát, komlósifiam, mondotta, nem a török fejít a hiba, hanem a tifejetek. Nektek nem az volt a kötelességetek, hogy verekedjetek, hanem az, hogy hirt hozzatok. A bor nem éste hadna gyur katonája hozta meg a hirt, megtek azonban előbbre való volt, hogy mos akodjetok meg fésőkögyetek, inget válcsetok meg bajúszpedörjetek. Mi csodakatona vagy te, komlósijantal? Komlósijel szontyolod van ézett maga elé. Éreztel, hogy dobónak igaza szava. Azonban felemelte a fejét. Hát majd meglátja kapitán nyurám, hogy mi csodakatona vagyok. Az őrök jelentéséből bizonyos elvált, hogy a török vonul már regger felé. Dobó új őrséget rendelt, s megparancsolta, hogy ne csapjanak össze a török őrséggel, csak jelentség órankint a közeledését. Az után kikült el őket és az aztal hozült. Már akkor ott csoportoztak a teremben mind a hadd nagyok, mind a vár tisztek. Az őt Német tűzmester is, ott ált a papis, meg az erekcecei. Barátaim, kezdte dobó az ünnepi csöndben. Hallottátok, hogy rán következett, amit évek óta vártunk. A hangja olyan volt, mint a nagyharangé, egy pelsz rél hallgatott. Talán egy gondolatát hallgattál. Aztán, mint ha rövidre akarná fogná mondani valóját, köznapi hangom folytatta. Megcselyi kapitánytársam az imént hatált teljes jegyzékét a várerejének. Körülbelül ismeritek ugyan, de én mégis szükségesnek látom, hogy fölolvassuk, és halljátok. Kérlek, kergelyöcsém. Átadta az írás kergelynek, aki könnyeben és gyorsabban bírta az effélét, mint Sukán Bácsí. Kergely késséggel olvasott. A Zegri várereje 1552, szeptember 9-én, vagy isma, szoldobó. A várnak van ma belső lovas a 200, belső gyalokosa ugyan annyi, behívott egréskörnyékben lipuskás 875. Nadságos perénnyi ferenc úr küldet 20-at embert, sérédi györgyúr küldet vagy 200-at. Abból nincs több csak valami 50, szólt megcselyi. És egy súnyorgó szemű, arzban erősen csontos hadnagyra pillantott. Nem tehetek róla, feleltel az. Én itt vagyok, s akargyet megzőrentette. Dobó békítő hangon szolta hadnagyra. Hegedűs barátom kibeszélít rólad, húnyadirnak is voltak hitvány katonályi. Gergely továból vasott. Megint Kassáról jött 210 fölkelő. Na hát itt van, szolthegedűsre pillantva. Kassán is vannak vitézek. És folytetta. A ném a barátok négy drabantot kültek, az Zegri káptalan kilencet. Kilencet, mordult föl baj kitamás, a borsodipuskások hadnagyak, hiszen azoknak száznális többak katonáljuk. Fizet és rase adták, felelt röviden Dobó. Fügedi, a káptalan hadnagy a fölkelt. Dobó azonban leintette. Kérlek a csém majd máskor, az ördög se bánja a káptalan. Folytast Gergely a csém, csak röviden és hamar. Gergely hát szaporán barátosan olvasott továb. Jó hosszú volt a vitézlaestrom. Sáros, gömör, sepes, ung, a szabadvárosok mint kültek egyet kis csapad drabantot. A jászai prépost negyven embert küldött egy maga, meg is éjjen ezték. Végül Gergely ismét felemelte a hangját. Vagyunk tertesszen száz ember hiány két ezeren. Dobó végig pílantott az asztal nálül őkön, és tekintete hegedűsön állott meg. A kasai hadnagyra néző folytatta. Ehhez még hozzá számít hagyjuk azokat az embereket, akiket várbali szolgállatra hívtam be. A tizenhárom barbét, nyolc mézsárost, háromlakatost, négykovácsot, ötácsot, kilenc molnárt, és a harminzt egy parasztembert, akik majd az ágyjuknál segítenek. Ostrom idején ez mind fegyvert ragadhat. Azután számítjuk még nagy lukácsot, akit centjános fejevételen napján szolnok a lárkültem 24 lovassal. Minden órában megérkezhetnek. Szólt meg saire elmelve a tekintetét, és folytatta. Hát valnánk így is meglehetősen, de én királyő felségétől várom a legfőbb segítséget. Az öreg csecei a levegőbe csapott és hűnmagött. Nona csecei bátjám, szoldobó, nem úgy van már, mint volt régen. A király igen tudja, hogy ha elgerel esik, hát beteheti a szent koronát a kamarájába. Akkor nincs többé Magyarország, tolott a hozzá megcséi, aki dobó mellett állott. Vesz német, duhokt a zöreg. A király hada két nagy seregben jön, folytatta dobó. Ötven-hatvan ezer, talán száz ezer jöltáplált és jól fizetett katoná. Egyiket vezeti móri celszí herceg, a másikat miks a herceg. A király bizonyára így zennekik, hogy nevesztegessék az időt, hanem siessenek. S ma már annak a két tábornak a jelszava Eger. Hiszi a miskolci pék, morgot csecei. Hát hiszem én is, mordolt vissza dobó, és ezen el megkérem kegyelmedet, hogy szabbanban ne kapdoson. Az én követem, Vasmiklós még ma újra elindul bécsbe, és ha nem találja útban a király hadát, értesítést viszen a török megérkezésérel. Gergelyhez fordult. A gyűlés után rögtön megírod a kérelmető felségének, s mellé kell ad a török lavelét. Úgy megírt, hogy még a kősziklák is idehen gergőzzenek Eger alá. Megírom, felált a gergely. Semmi a kunk sincs arra, hogy nehéz szívvel várjuk a törököt. A falak erősek. Puskapor megélelem van bőven, a keresztendeig is kibírjuk. A király, ha csak az erdély hadát ideküldi is, mindentörök mohamethez költözik Eger alól. De hát olvasz fel most már a második számú jedzéket is. Szólt Gergelynek. Gergely olvasta. Nagy bombágyú egy, másik nagy bombágyú, Békkal nevű és baba nevű kettő. A királytól háromágyú, Perényi Gábortól négyágyú, Serédiben edektől egyágyú. A puskaport nem mértük meg, mert nem is lehet. Szólt közbedubó. Tavajról is maradt, a királytól is kaptunk. A sekresti ajában színig van a kész puskapor. Ezen kívül van sa létre munk és malmunk is, hogyha kell, magunk csinálunk puskaport. Folytást. Gergely olvasta. Öreg résztarack, falterő öt, vasztarack ugyan ennyi öt. Öfességétől rész falterő négy. Golyó öntő a falterők, hazis szakálasokhoz huszanöt, Dupla-prágai szakálaságyú kettő, serekbontó szakálaságyú öt. Felárhetünk a töröknek, de ez még semmi, olvas tovább. Prágai és csettnek kirézés, vas szakálas 300, kézi puska 93, német kézi puska 194. Nem ér semmit, rikkantott csecei, a jó így többet ér minden puskánál. Ezen egy kis feleselést állmatt, az öregek csecei szavát helyeselték, a fiatalok a puskapártján voltak. Végre is dobba azzal vágt a ketté a csatet, hogy a puska is jó, az így is jó, de legjobb az ágyú. Kristófa pród egy remek névű, aranyos sisakot, és egy kis ezüst feszületettet ez asztalra. Akár ilyen még egy palástvélek köpönnyeg is volt. Dovó hát a mögéjelt, tartott a szótlanul. Gergely még jó egyrendet olvasott. Benne volt a jegzikben minden fegyver, kopja, gerej, pajzs, mindenféle golyó, csákja, csákány, buzogány, kanót, cdárta, meg minden harci késég, amit nem a segítség hozott magával. Akkor aztán dobó fölkelt. Az aranyos sisakot a fejéretette, a vörösvársa nykapitányi mentét a válára. A valkezét a kardján nyugtatva ítszolt. Kedes barátaim és védőtársaim. A falakat láttátok, most már a falakon belőlebő erőt is ismeritek. Ebben a várban van most a maradékország sorsa. A teremben csend volt, minden szám dobón függött. Ha elgere lesik, utána nem állhat meg semmi skolc, se kassa. Az apróvárakat lerázza a török, mint a diót. Nincs többé ellenállás. És akkor magyarországot beérhatja a történelma halottak könyvébe. Komorszemmel pillanatott körül és folytatta. Az egrivár erős, de ott a szolnaki példa, hogy a falakereje nem a kvőven van, hanem a védők lelkében. Ott pénzen fogadott idegen zsolda sok voltak. Nem a várot mentek védeni, hanem hogy zsoldot kapjanak. Itt az ötpattan gyus kivételével minden ember magyar. Itt mindenki a hazát védi. Ha vér kell, vér rál. Ha élet kell, élettál. De nem mondhassa azt ránk a jövendő nemzeték, hogy azok a magyarok, akik 1552-ben itt éltek, nem érdemelték meg a magyar nevet. Az ablakon besütött a nap, és rássugárzott a falon függő fegyverekre, és a falak mellett rudakon állópán célokra. Tündöklöttől a kapitány aranyossisakja is. Gergely mellette állott. Pilan testvetett az ablakra, aztán a szeméhez emelte a tanyerét, hogy a vezére nézhessen. Azért hivattam összek egy elmöteket, folytatta dobó, hogy mindenki számot vethessen magával. Aki többre becsülja bőrét, mint a nemzetjövendőjét, nyitva még a kapu. Nekem férfiak kellenek. Inkább kevés orroszlán, mint sok nyúl. Akinek reszket azina a közelgő zivatartól, haddj el a termet, mielőtt tovább szólálnék, mert meg kell esküdünk a várvédelmére olyan esküvel, hogy ha azt megszegi valaki, meg nályan holta után az öre kisten szemállott. Férenézett és várt, hogy nem mozdul el valaki. A teremben csánd volt. Nem mozdul senki. A feszület mellett két viaszértje állott. Az abrod megnyújtotta. Dobó tovább beszélt. Meg kell esküdnünk egymásnak az öre kisten szennemével ezekre a pontokra. Egy év papírost vett fel az asztalról és olvasta. Először. Akármi félre levéljon ezen tulatöröktől, el nem fogadjuk, hanem a közösség elot olvasatlanul megégetjük. Így legyen, hangzott a teremben. El fogadjuk. Másodszor. Mi helyt a török megszálja a várat? Senki neki kineűbölcsön. Bármit kiált oznak isbe, arra semmi neműfelelet ne hangozék. Se jó, se rossz. El fogadjuk. Harmacor. A várban a megszállás után semmi féle beszélgető csoportulássekint se bentne legyen. Se ketten, se harmannes utogjanak. El fogadjuk. Negyet szár. Az altíztek a hadnagyok tudtani elkül? A hadnagyok a két kapitány intézkedésen elkül a csapatokon nem rendelkeznek. El fogadjuk. Egy érdes hangszor alatt megfugedi mellett. Valamit ide szeretnék betoldani? A szóló hegedűs volt, szerédj nek a hadnagya. Az arca kivalt vörösödve. Halljuk, szoltak az asztalnál. Azt ajánlom, hogy a két kapitány iszont a hadnagyokkal mindig egy értelenben intézkedjen, valahány szor úgy fordul a sor, hogy akár a védelenben, akár más fontos intézkedésben a hadnagyok közül csak egy is töneskozást kíván. Az ostrom szünetében elfogadom, szólott dobó. Elfogadjuk, zóhták rá mindennián. Dobó folytatta. Utolsó pont, aki a vármegadásáról beszél, kérdez, fel el, hogy bármi kép is a vármegadását akarja, halál fia legyen. Halljon meg, kiáltották lelkesen. Nem adjuk meg a várat, nem vagyunk zsoldasok, nem vagyunk szolnok iak. Hangzott minden felől. Dobó levette az aranyos is akot. Hosszú szűrke haját végig simította, intett a papnak. Bállint pap fölkált, szintén levette a süvegét, és felemelte az asztalonálók is azüst feszületet. Eskügyetek velem, mondott a dobó. A terenbe mindenki a feszület felé nyújtattal kezét. Esküszöm az egyélylőistenre. Esküszöm az egyélylőistenre. Hangzott az ünnepi mormolás. Hogy véremet és életemet a hazáért és kiráért az egrivárvédel méres szentelem. Semmerő, sem fortény meg nem félemlít. Sem pénz, sem igéret meg nem tántorít. A vár feladásáról egy szót sem mejtek, egy szót sem hallgatok. Maga matéave sem a várom belül, sem a várom kívül meg nem adom. A várvédelmében elejétől végéig a levete makaratomat, a nálamnál fejebb a lóparancsának. Istenengem úgy segélyen. Úgy segélyen. Zúgták egy hangal. És most magam esküszöm. Szóldobó, két újját a feszületrel melve. Esküszöm, hogy a vár és az országvédelmére fordítom minden ennümet, minden gondolatomat, minden csapvéremet. Esküszöm, hogy ott leszek minden veszedelenben veletek. Esküszöm, hogy a várat pogány kézre jutni nem engedem. Sem a várat, sem magamat érve meg nem adom. Föld úgy fogadja betestemet, ég a lelkemet. Az örökisten taszítsonál, ha eskümet meg nem tartanám. Nem kédelkedett azon senki. Lángold mindenkinek az arca, mert tűzéget mindenkinek a szívében. A dobó esküére mindenkart kivilland, egy lélekkel kiáltatták. Esküszünk, esküszünk! Dobó ismét feltettes is akját, és leült. Hát testvéreim, mondott egy árkús papírostvébe a kezébe. Most még az beszéljük meg, hogy a falak őrségét hogyan helyezük el. A falakvédelmére nem egy formabeoztás kell, mert a város felől, meg az újbástya felől, sik a föld és völgyes. A keleti meg az éjszakibássek felől vannak a dombok, meg a hegyek. Bizonyos, hogy odállítják az ágyukat, és ott törik majd a falat, hogy beronthassanak. Nem törik azt át sohase, mondott a cecei. Nona, felállte dobó, s folytatta. Átsod meg kőmévest, azért rendeltem jószámmal a várba, hogy amit a török rond éjjel berakják. Hát ott lesz a legnagyobb munka, és ha az őrséget most el is osztjuk, az majd az ostrom szerint változik. Csak intézek egy elmet kapitányuram, mi elfogadjuk, kiáltották több felől. Hát én azt gondolom, négy seregre osztjuk a védelmet. Egyik sereg legyen a főkapunál, a másik a szeglettoronyig való részen, harmadik a külsővárban, negyedik a tömlös bársakarul lézakon. A négy csoportnak megfelelően, négy részre oszlikbent az álló sereg is. Az álló sereggel megcsajik kapitánytársan fog rendelkezni. Ostrom idején az ő gondja lesz a katonák változása, valamint a belsővár védelme is. Hát a város felől jól dal, kérdezt a hegedűs. Vada csak egyes őröket állítunk. A kapunál elég ha húsz ember lesz, az úgy is szűkgyaló kapu, és onnan nem is próbálhat a török támadást. És egy másik így papírost vetvál. A legényeg számát hozzávetőleg így osztottam el. Az ő kapunál vagy is a főkapunál az újbástjáig álljon mindenkor száz drabant. A tömlös bársakar 140, a tisztel 141. A sándor bársak mentén 120 a kapunél kül. Onnan vissza a kapu íg 105. Ez 466, mondott a gergely. A templomkét torján tisztis drabant, ez a bársővár védelme. 486, számított a hangosan gergely. Dobbó folytetta. Most következik a külsővár. A csabibárstyán legyen 90 ember, a bebegvárstyáig. Onnan a szeglettoronyig 130. Az ókaputal a szeglettig 58. Ott még egy keskeny kőfal van, amely összeköti a bársővárat a külsővel. Ott inkább szemmel kell őrködni mint fegyverrel, hát oda még 38-ra band. Megcséjre pillanatva folytatta. Oda lehet állítani a gyöngéket, és ostromok alatt a könnyűsebesülteket. 1 ilyen 800, mondott a gergely. Már most hogyan a szúkszét a tiszteket? Hogy magamon kezdjem, én ott akarok lenni mindenütt. Zárkesélyénzés. Megcséjtársam dolgát már tudjuk. A négy főhad nagy úrközül egy az ókapunál lesz. Oda erő kell és retentedetlen lélek, mert ugye török azon a kapun be akar majd törni, előre látható. Ott a halállal farkos szemet kell nézni erősen. Betűges pár fölkelt, és a mellére csapott. Kérem azt a helyet. A nagy éjénzésben csak a dobó beleegyyező fejmozdulatát lehetet látni. Az öregcés egy játnyújtott a petőnek a balkezét. Ezen kívül, mondotta, a külsővára legveszedálmes ebb oldal. A török ott az árok betemetésén fog mesterkedni. Oda is a fő tisztek bátorsága, az a szeretete, és halál megvetések el. Három főhad nagy volt még betőnkívül, mind a három felugrat. Itt vagyok, mondotta bor nem isza. Itt vagyok, mondotta fügedi. Itt vagyok, mondotta zoltai. Hát, hogy össze ne veszetek, szólott dobó, ott lesztek mind a hárman. A tűzmesterek már előbb megkapták a magukágyúját, különben sem tudtak egy szól sem magyarul. Dobó azonban még egy főágyú mestert akart. Ki legyen az? Senkise volt értőj az ágyunak, csak dobó. Hát dobó magára vállalta. Hogy erre újabb éjján riadalom támadta terenben, segyi tűzmesterekre is néztek, azok nyugtalanul kérdezték. Vasz is dasz? Vasz szakt er? Magyarul? Mi az? Mit mond? Bar nem isz a hozzájukfordult, és így magyarázt a megazetnémetnek. Máj ne hern? Kapitány dobó vért száínder háut bumbum. Verstanden? Magyarul? Uraim? Dobó kapitány lesz a fő bumbum. Megértették? Dobó ezután összetrombitáltatta a katonáságot. A várterén azoknak is elmondta az ötes küpontot, amire oda bent megesküttek. Megmondta nekik, hogy amelyikük félállmat érez, tegyele inkább a kardot, hogy se meggyöngítse a többit is. Mert úgymond, a félelem olyan ragadós nyavaja, mint a pest is. Sőt, még ragadósabb, mert egy pillanat alatt átszáll a másikra. Hát itt a ránk következő nehéz napok alatt erős lelkű emberek kellenek. Azután kibontott a vár kékverős zászlaját, és összafogta a nemzeti színüvel. Es kügyetek. Erre a szóra a város beliszékes egyhetsz harongja megkondult. Csak egyet kondult, többet nem. Mindenki a város felé tekintett. A kondulás olyan volt, mint egy jaj kijáltás, csak egy, és utána a figyelő csöndeség áll az egész tájon. Vége a 4-dik rész, 4-dik fejezetének. Egrits illagok, 4-dik rész, 5-dik fejezet. Ez a LibriVox felvétel közkincs, felolvassam Aldinger Diana. Egrits illagok, írt a gáltanyi géza. Eger veszed elme, 5-dik fejezet. Azon az estén dobó vendégül láttam mindezokat, akik veled élelőtt a teremben megesküttek. Az azt a legyik végén dobó ült, a másik végén megcsai. Dobó mellett jobb felől bállint vapült, bal felől csecei. A pap mellett pető. Petőt különben is meg kellett becsülni az alahelyel. A bátja pető János, udvari méltóság volt, a királyfőpoharasa. Annak a révén kapták a puskaport, meg az öt tűzmestered bécsből. Csak az után következett, vagy kor vagy rang szerint, részint meccseitől, részint dobótól számítva sort, zoltai, bor nem isza, fügedi. Aztán koromfarkas, az abba, hogy megy egy gyalagosok hadnagya, kendi bálint és hegedő sistván, serédi györgy hadnagyai, akik 50 rabantot hoztak. Feketelő rincs, aki reggécsről jött 15-öd magával. Lőkös mihály, akit száz gyalokkal küldek a szabadvárosok. Nagy pál, bátori györgy, harmi szrabantjának hadnagya, bika erejű merészen bár. Jászai Márton, a Jászai Prépost 40 rabantjának hadnagya. Semci Márton, szepesi hadnagy, aki 40 gyalogosthozott. Bor mihály, kitűnő puskás, sáros megyekülte 76 gyalokkal. Ugocsábbol ott volt szalacskai györgy és nagy imre. Az utóbit homonnaigábor nélkülze 18 gyalokkal. Eperi Esről, Blasko Anta jött el. A nevezettek mint hadnagyok. Az utánunk való rendbenült paksi jóbb, a legszállosabb tisztakirály seregéből, és bolyikit a más, a borsodi 50 puskás hadnagya. Ezek később jöttek, hát odaültették a vártisztek közé, akik voltak, sokályános, az öreg szám tartó, imre deák külcsár, a boros pince felügyelője, mihály deák élelmező tiszt, vagy amint akkor mondták cipóztó, gyöngyösimátyás deák, a püspög deákja, a vára püspög földbirtak a volt, baldi zsár deák hírnak, és még egy néhányan. Mert dobo nem csak a tiszteket hívta meg, hanem hogy az egész várképviselve legyen a vacsorán, egy tizedest, egy közembert, egy egri nemest, és egy egri parasztot is fálhivatott. Az étel hordás a dobo 4-5 szolgáljának a dolgalet volna, de hogy a munkájukat megkönnyitsék, a főtisztek is bállították a szolgáikat. Dobbo mögött aryenni kristófálott, az apród. Dobbonak ő szolgált. Őnyújtott a felé az ételt, őt öltötte mindig tella a poharát, valahencsor meggűrült. Péntek volt az nap, hát a vacsorát tormás csukán kezdték, kirántott süllővel, harccával és kecsegével folytatták, stúrostuszával és fahélyas, főt a szalgyimölcsel végezték, de volt az aztalan szöllő is, almak, körte és dinya is bőven. Mért adta a takarékos dobo ezt a vacsorát? Az esküvő gyűlésben fejezésejül, vagy hogy az egymásnak kismeretlen tisztek össze ismerkedjenek és össze melegedjenek? Voltán a bor világítersen el a lelke kerejét vizsgálta. A levegő kezdetben ünnepi volt, szinte templomi. A hófehér a broszok, a dobbó cimerével véset ez üstevő eszközök, az aztán fölött láncon függő, faragot hordó, az ő szivirágokból készült bokléták, mindez inkább lakodalmi pompa volt, mint köznapi vendéglátás. Még akkor sem melegedett meg a kezesenkinek, amikor a csuka után a szép hordóból gránátszínbor ömlött a poharagba. Dobbónak a magasztos beszédelőlt a lelkeken, mint ahogy a harangszó után elmélázva hallgatjuk a harang után sokáig búgó csendességet. A sültek után a szolgák tányért változtak, mindenki azt várta, hogy valaki beszélni fog. Dobbó elmélázva őlt a barna bőrrel be van karosszégben, öt nézték. S a csendességben egyszer csak felhalacik a sütőaszonyok videndalolása. Csak azért szeretek falú végellakni, erre jár a rózsáma lováthitatni, a lováthitatni, magát fitoktatni, piroskét orcáját velencsókoltatni. Egyszer eltűntek a felhők, az ég kiderült. Hát komolykodjon a ke a férfiak, mikor az azt mondjuk a beszédelembe vanulását nótával várják. Mert Csai fölvette az előttálló ez üsszerleget és felkelt. Tisztett barátaim, mondotta. Nagy napok előttálunk. Maga a jó isten és az ég a blokában ül, és nézi, hogyan fog itt két ezer ember megharcolni kétszezezezerrel. Én még se csügedek. Gyáva ember nincs közöttünk egy sem. Hiszen még az asszonyok is, amint halljuk, vigyantan oldnak odabent. De ha nem így volna is, van közöttünk két ember, akimálet félni nem lehet. Ismerem mind a kettőt korai fűságomtól. Az egyiket azért teremtette az isten, hogy példája legyen a magyar bátorságnak. A vasereje van benne. Olyan, mint az aranyja az amánc az ott kard. Csupa erő és nemesség. A másik meg, akit szintén fűságomtól ismerek, a furfangnak és mindent alá lékonyságnak a mestere. Ahol ez a két ember élem van, vagy az erő, vagy a furfang bizonyosságában érezen magamat. Ahol ők vannak, ott jelen van a magyar bátorság, magyarész, magyar dicsőség. Nem lehet veszedelem töltartani. Azt kívánom, hogy úgy ismerjétek őket, mint én. Dubó istvánt, ami kapitányunkat, és borram itsz a gergelyt, ami főhadnagyunkat. Dubó állva fogadt a kocsintásokat, aztán állva ismaradt, és így felállt. Kedves véreim. Ha olyan hiedős volnék, mint a szarvas, hogy akármiféle ebbfalka csaholása megremektetne, mikor nemzetem sorsárol van szó, megállok és ellenszegülök. Juris isnek a példája bizonyítja, hogy micsoda erőség a leghitványabbáris, ha férfiak vannak benne. Ami várunk erősebb, mint kőszeg volt, és nekünk is erősebb nek kell lennünk. Én ismerom a török hadat. Még a bajúszom is a ligyut között, mikor már rottáltam a mohácsimezőn, és láttam a szulejmán hadát. Elhívjétek nekem, hogy ez a 28.000 magyar összegázolta volna azt a 100.000 nítső cseléket, ha csak egy ember is van, akier csatát vezetni tudja. Nem vezetett, nem rendelkezett ott senki. A csapatok nem az ellenség állása szerint bontakosztak széljel, hanem csak úgy gondolom formán. Tomorriszegén dicső emlékű nagy hős volt, de nem vezernek való. Az gondolta, hogy a vezerség tudományat csak ez az egy szó. Utánam. Hát egyet imádkozott, azt a meg egyet káromkodott, és azt mondta, utánam. Azzal megindult a seregünk, mint összt el a fecskék tábora, neki a török közepének. A török úgy szélett előttünk, mint a lútvalka. Mink megrohantunk vakon, neki az ágyusornak. Persze az ágyuk, a lánszoságyuk megtették, amit emberi erő nem tehetett. Négy ezeren maradtunk a 28 ezerből. De ennek a rettenetes terencsétenségnek két nagy tanulsága van. Az egyik az, hogy a török tábor nem vittézek sokasága, hanem mindenféle egy ülevész népé. Összesednek mindenféle embert és állatot, csak hogy a sokaságukkal elrémmítsék a csuk szívű embert. A másik tanulság az, hogy a magyar akármilyen kevés, megzavarhatja és meggyőzheti a törököt, a bátorság a mellé okosságot viszem magával pajzsul. Az aztán elülők feszült figyelemel hallgatták a fő kapitányt. Dobó folytatta. A mi állapotunkban azt parancsolja az okosság, hogy vasból legyen a lábunk, még a királyserege meg nem érkezik. A váratlőnés romboli fogják és meglehet ledöntik a falat, amely valamadik védeni fog bennünket. De akkor aztán nekünk kell előállanunk. És ahogy a falak védtek bennünket, úgy kellnekünk védenünk a falakat. Valrahágó ellenség ott fog találni bennünket mindenrésben. A magyar nemzet csorsát nem engedjük kicsavarni a kezünkből soha. — Nem, nem, nem engedjük! — kialtották valamennyien fölpattamva. — Köszönöm, hogy eljöttetek. — folytattad, Dobó. — Köszönöm, hogy állhoztátok kaldatokat és szíveteket a hazaolt almára. Valami erősi érzés jelben nem, hogy azisten egervára fölény újtja a kezét, és azt mondja a pogánytengérnek, eddig, és ne tovább. Ez az érzés erősi csen benneteket is, és akkor biztons hiszem, hogy ugyan ezen a helyen vígan fogjuk megülni a győzedellem torát is. Úgy legyen, kiáltották minden felől, és összecsöröntek az ezüstpoharak és szimpoharak. Dobó után pető állott fel, a gyors mozgású hadnagy, aki a vár legjobb nép szónok ha volt. Jóbrabarra rántott egyet a nyakán, és így szólt. Megcséjúran bízik Dobóban, megbornamiszában. Ezek meg bíznak mi bennünk, meg a falakban. Én is megmondom, mi benn bízom. Hajjuk! Hajjuk! Két erősvár esettel az idén a többi között, Temesvár megszolnok. Veszprém? Veszprémben nem volt ember. Mért esettel az a két erősvár? Az fogják időmultával mondani, hogy azért esettel, mert a török erősebb volt. Nem úgy van pedig. Azért esettel, mert Temesvár spanyol zsoldosok védték. Szolnokot meg Spanyolok, Csehek, meg Németek. Hát most megmondom, mi benn bízom. Abban, hogy eget nem védi se Spanyol, se Német, se Cse. Itt az öt patantius nem számítva mindenki magyar, és főképpen egri. Saját fészülket védő oroszlánok. Én a magyar verben bízom. Itt már kimelkedett minden arcs, Fölemelkedtek a poharak. Betőbe is fejesz hette volna beszédét, De a népszolnokobb bőségével folytatta. A magyar pedig olyan, mint a ková. Mentül jobban ütik, an túl jobban szikrázik. Hát azt a kontja sírgalmát, anak a Mohammed Putriaiban szedett, Fügye fárószakat, ringesrondjas vízivójának. Nem bírnál velük ez a 2000, magyar anyától vitéznek születet, Lóháton nevelkedett, magyar buzán erőstedött, Egribika vértívó katona. Elnyomta az éjénzés, a kartsörgés és kacagás a szavát, De ő megint csak sodart egyet a bajuszán, Egyet nézett oldalt, és így fejeszte be. Eger eddig csak derékváros volt, a hevesi magyarságvárosa. Adjaisten, hogy ezentúl a magyar dicsőségvárosa legyen. Pogányvérrel írjuk fel a farra, ne bánta magyart. S ha majdán századok múlva az örökföldi békemóhája Zöldellike vármaradványain, Levet kalapajjár hasonlít az utánunk kívül századok fia, És büszkeérzéssel mondhassa, ami a pályén küzdöttek itten, Áldott legyen a poruk is. De már erre olyan riadalom támat, Úgy összecsókolták a szónokot, hogy nem lehetett tovább beszélnie. De nem is akart. De ült és átnyújtott a kezét bolyki tamásnak, A borsodilegények hadnagyának. Tamás, mondotta, ahol miketten leszünk, zápuljon a feje a töröknek. Olyan szépen beszélt el, feleze tamás a fejét rázba, Hogy akár most rohannék száznak elébe. Pető után senkise érzett magában erőd, hogy köszöntőt mondjon. Gergelyt szólongatták, de ő, mint a féle tudós ember, Nem szeretett szónakolni. Hát mindenki csak a szomszédjával beszélt, S a vacsora videmzsongása töltötte be a termet. Dobó is fölmelegedett, hol az egyik szomszédjának, Hol a másiknak nyújtottak ott szintásra a poharát. Egyszerre Gergelynek is átnyújtotta, S hogy a pappető mellé jött beszélgetni, Átintette Gergelyt maga mellé. Került csak ide, fiam, mondotta. Aztán, hogy Gergely mellé jelülőt folytatta. A török fiúkról akarok beszélni veled, Írtam neki kis, de ugye hiába. Bizony, felölte Gergely a poharát maga elé téve. Nem hiszem, hogy látjuk őket. Jancsi nem akaródzik várat védeni. Jóbb szeret a szabad mezőn viaskodni a törökkel. Feri meg nem jön ennyire el. Nem hagyja ott a dunán túlt. Igaz, hogy Bálintur meghalt. Az bizony, szegény, már egy pár hónapja. A bilincseit csak ahal álloldott a le. Mennyivel éltetul az asszonyt? Jó egy néhány esztendővel. Az asszony tetszikten tudni, akkor hallt meg, mikor Minkonstantinápolyból visszajöttünk. Éppen temették, mikor Debrecenbe érkeztünk. Jó asszony volt, mondta dobó elgondolkodva. S a pohára elért nyúlt, mint ha érte akarna inni. Bizony olyan nem sok terem a földen, mondta Gergely. És ő is a pohára elért nyúlt. Némánkot szint ottak. Talán mind a kettőnek az volt a gondolata, hogy a jóságos asszony látja odafent az érettelmelt poharat. Hazrinyi, kereszt, ahogy volt dobó, annak is értam, hogy Egerbe jöjjen. Az el is jött volna, de már hónapokóta haja, azt a hird, hogy a bosnyaposa ellene készülődik. Én februárban beszéltem Mikros Bácsival csáktornján. Ő már akkor tudta, hogy a török nagy haddal jönt Temesvárra, Szolnokra, Egerre. Még velem iratta meg a levellet a királynak. És még beszélt, végig simította az aprót haját. Az ajtól egy csípok és trombiták zenéje szólalt meg. Sárga csíz más mikszer sárban jár, panni a pataknál rája vár. Mint ha új vértöntöttek volna mindenkiben. Dobóintésére az a próbda bocsátotta a csíposokat. Három csípos és két trombitás, köztük a cigány is. Nagy rosszd assísok a fején, és benne háromkakastól. Az oldalán hüvejtelen kard matzagon. Mesztelen két lábán óriás sarkantjuk. Dagadozó pofával pikoktatja a kalamítját. Minenki tetszése a fület rájuk. Mikor megismételték a nótát, mély baríton szólalt meg a hadnagyok sorában. Zöldi csétek egek hamar a füzfákat. Hadd nyergelem újra a kesejparipámat. Hadd próbálom újra pihentfegyveremet, sírvám legesetörök a nevemet. A hadnagy termetes, kisadrot bajszú legény volt. A bajusza őrökké úgy át kereszben az orra alatt, hogy háturról is meglátett ismárni. Ki is ez a hadnagy, kereszteg ergei dobóhoz hajolva. A komára, mi kapiteinnak az ötce, paksi jób. Jó dalos. És bizonyára vitéz, fiú. A dalos kedvéember mindig jó vitéz. A hadnagy még egy másik rendet is akartanó tából, de nem jutott a szébe. A síposok is varták, hogy mikor kezdi. Ebben a persznyi szünetben valaki nagyot rikkant. Éjjen a papunk. Éjjen a hadunk véne, kiáltott zoltai. A szécei vidáman feláltá. Vén az öreg a pátok. Éjjen a vár rak fiatalabb védője, kiáltott a pető. Erre már Tarjanikristóf is pohárért nyúlt, és elpirultan kockintkatott a vendégekkel. Éjjen az a török, kiáltott gergely. Akinek legelőszörültjük ki a fogát. Erre nem volt kivel kockintani. Mindenki nevetett, és csak a szomszédjával kockintott. A piros harculegrin nem esember kelt fel a helyéről. Gal léros kékköpenyegét a jobb állán hátra vetette. Jobbra barra törült egyet a bajuszán, aztán meg hátra az üstökén, és szólott. Éjjen az az ember, aki elsőnek fog meghallni egerért. Szétnézzet büszkén is komolyan, és anélkül, hogy kockintatóan a valakivel fenékigüritette a pohárát. Alik ha véltel, hogy magá rajvat. A négy lábasóra mutatója 11-en állott, mikor belépett egy őr, és az ajtóban megállva jelentette. Kapitányuram, a török már maklárom van. Az előrség vagy a hadeleje. Több, mint az előrség. A holdvilágnál úgy jönnek, mint az árvíz. Soksátor, és sok tűzlátszik. Akkor holnap már itt lesznek, bolint oddobó. És elbocsátotta az örtazzal, hogy reggelig már nem cükséges jelentéseket hozniuk. S feliskelt. Jel volt ez az osztlásra. Megcselyi a terem és sarkába vonta gergelyt, fügedit, petőt és zoltait. Egy pár szót szólott nekik, a szán dobó hossietet. Kapitányuram, mondotta a sarkanyúját összöpöndítve, vagy kétszázzan kimennink az éljel. Hova a pokolba? Maklára. Maklára. Jó estét mondani a töröknek. Dobó jó kedvenc simított egyet a bajussán, a szán az ablagzukba lépet, megcselynek utának elletlépni el. Hát, így felaldobó, nem bánom. A várnépére biztató az elféle. Éppen azért gondoltam magam is. Ha nagy a harciket, jól fog akart, de téged nem erezt tele kell. Megcsely megrándult, dobó nyugattan nézed rá. Te olyan vagy, mint a bika, belejök lesz minden fába, és egyszer majd nem tudott kihúzni a szarvadat. Pedig neked vigyázznód kell a fejedre, hogyha én el találok esni, azonnal átved a vezérséget. Ezt csak neked mondom, hanem borna missza meg a többi kimehet. Gergely eses fiú, ne hész törbejteni. Hív csak ide. Gergely ott termett. Hát kimehetsz Gergely, mondott a dobó, de nem kétsz az emberrel, hanem csak százdal. Elég annyi. Rájuk csaptok, kis én megrezentítek őket, s visszafordultok. Ember életben pedig kár neessék. Kapitány uram, esdek elt a kis tarjáni. Hadd menjek héni is velük. Dobó megint simított egyet a bajuszán. Na, nem bánom, mondotta. Te mindig ott légy Gergely hadd nagy urmagat. Hadjon találnának ütni, elémnek erőt többet, azt megmondom. Vége a 4. rész 5. fejezetének. Egy grits illagok. 4. rész 6. fejezet. Ez a LibriVox felvétel közkincs. Felolvas sem allinger Diana. Egy grits illagok, írt a gárdanyi Géza. Eger veszted elme. 6. fejezet. Gergely rohanvást rohanta lovas regények tanjájára. Strómit a szó helyet egyetlőt a szobában a pistoljával. A legények egyszerre kirugaszkodtak az ágyukból. Ide hozzám, kiáltotta Gergely. A legfőrgébeket választottak ki a maga százának. 1. 2. öltözzetek. Mikor a 3. pillantok lent legyetek kardosan lóháton a kapunál. Te, fuss az alkapitányúrhoz és kéri egy ember fogót. Magad dal hozod. A própuska legyen mindenitek nél a nyerek kápályán. Még akar a pistolját a própuskának nevezték. Gergely lefutotta lépcsőn és az istálló felésihetett. A konyhából kisugérzó, vörös lámpa fénynél egy sárga dolmányos, sisekos embert pillantott meg. Az ember egy felfolított dézsánült és görögdinyét tartott a térdén. Azt kanalasztak. Az ember mezít lább volt. Ez nem lehet más, csak az én cigányom, mondotta Gergely, és rák kiáltott. Sárközi. Tessem parancsolni, feláltal cigányfélik fel a mákedve. Ha velem jössz, lovat szerezhec ma, fáj inat. A cigány felugrott. Megyek, hova? A törökre, felelte vígan Gergely, alszanak most, meglepjük őket. A cigány a fejét vakarta, nézett a földre, visszaült a dézsára. Még se lehet, mondott a komolyan. Mért ne lehetne? Megesküttem ma a tebbi bel, hogy nem hagyom el a várat. De hiszen nem arra esküttünk, arra esküttünk, hogy megvédelmezük. Lehet, hogy a tebbi arra esküdözött. Feláltal cigány, a válát csak nem a filéig vonogatva. Én arra esküdöstem, hogy degelyek meg, ha kimegyek a várból. Isten engem úgy segélyen. És újra az ölébe vette a görögdinyét. A fejét csóválgatta és tovább falatozott. Tíz persze nem telt belé. Gergely már kint lovagolt a katonályval a makláriúton, a hodvilágos éjszakában. Előtte két ember. Fekete istván alt iszt és bódokfalvi péter köze ember. A meleg vizet hulkanyarottak a rétre. Ott már a lovabdobogását elnyelta a puha-föld. A száz lovás száz lengőárnyékhoz hasonlított. A zandornaki füzesben megpilantották az első őrtüzet. Péter megállt, a többi is. A holsarlója a felegek között csak éppen annyit világított, hogy a fák és emberek alakja feketeárnyékkokként rajzolódott elő az éjszakából. Gergely odaugratott bódokfalvihoz. Szájle, erre egy kígyóként lappangva az első őrig. Ha kutyalman vele és ugot rád, tér vissza épp a csendesen és lappangva, mint a hogyada mentél. De ha nincs kutyavele, kerülj a háta mögé és szúrt le. Azután néz meg a tüzet. Ha nincs mellette más sör, vesrál fél marok puskaport. De abban a pillanatban lebukj állám, ne, hogy valaki meglásson. És a lován? A lovadat ide kötődehez a fához. Itt megtalálod, mikor visszatérünk. És ha vannak a tűznél? Korül nézel gondosan, hogy hol és mikében vekszenek és hol vannak legtöbbben. Aztán gyorsan visszatérsz. Jófél óráig álltak a patakpartján, a fűzbokrok mellett. Az alatt Gergely tanácsokat osztott. A meddig futást láttok, üssétek vágjátok őket. Senki százlépésnőt a vább elnetágolyanatársaidol, ne, hogy elvágódjék. Mi helyt a kürtött hajátok, raktam visszafordulunk és hazavágtatunk. A meddig a kürtem szól szabad a múlatság. A legényeg körven áltak és minden szóra figyeltek. Gergely folytatta. Megriednak azok és nem is gondolnak ellenállásra. Ha itt történik, addig vágjátok a sűrűjét, még csak szétnemesnek. Tanuljátok meg egyszeres mindenkorra, hogy a kilo van hadakozik, olyan sevesen csapkodjon, hogy az ellenfélnek ne legyen ideje visszavágni, mint az ápor eső úgy hújjan a vágás. Gergely elhalgatott, a török felé fülelt, aztán ismét a legényekhez fordult. Hol az ember fogó? Itt vagyok hadd nagyurán, felalt egy hosszú ember a sorban. Nálad a szerszám? Nálom, felalta a legény. És egy villaforma a hosszú szerszámat emelte a magasba. Tudsz fel a banni? A kapitányúr megtanított rá. Hát csak kapdelve le a nyakát valamelyiknek sgyürd le a kutyát. Az lehet csak a dicső fiúk, ha főtisztett tudnánk fogni. A legszebb sátorban szokott lenni az olyan. És bizonyosan egyinkben aluszik. Azt is fogjuk meg, ha lehet. Ismét fülelt, ismét folytatta. A fogjot meg kell kötözni, de csak a kezén. Hátra a kezét. Ha fogunk lovat is, arra rá lehet ültetni, és akkor te, Kristóf, megtel, másik kis ember közre fogjátok, és a lovakantáralta magatok lovához kötve hozzátok. Ha szökni próbál vagy beszélni, vagy kiáltani, vagy hátra félé lecsúszni próbál, azonnal üssétek. Hát ha nem fogunk lovat, kérdeztek, Kristóf. Akkor futnia kell a lovatokmállett, stíg csak siessetek haza, minket ne is várjatok. A bokrokmállett megjelent Péter alakja, futvajött. Az ört lesz úrtam, mondotta lihegve. Meg se jajdult, csak eldölt, mint a zsák. A tűzös hátorok között ég. Egy török szolgaféle jülmállette. Sárga papucsak ezében, sárga festékat eldén. Tiszti szolga, mondotta gergely, tovább. A többi százávalothávere gyepen, holmi pokrócokon, a tűztől barra egy karaktérségen. Al szanak, mint a medvék. Jó, felelt a gergely. Hát most fiúk, lehetőleg szél egymástól tíz lépésnyire. Amint én elsőtöm a puskámat, minden puskak az ibük rappanyon, és esetek rájuk, mint a farkasok. Ordi csatok, üvelcsetek, és üst, vágd, nem a páld. Megvárták, mint bódok fal vilóra ült, szétták voltak napkelet velé. A lekszer sőpető, a sísakjábat üzött háromsastól megismerhető mármesszíról. Bekanyarítja a lovas láncot félholdalakban, és a gergelyügetéséhez szabia magájét. Most már gergely vezet. Darabig még csendesen ügetve haladta bokrok oldalában, aztán egyszeres ebesvágtatást kezd. Az elsőtöröbb adüvöltésre hangzik fel az éjszakában. A gergely resüti a pisztoját. Gergely visszalő. A következő pillanatban minden pisztojáldúrran, és a száz lovas pokol fergetekként robográ az alvó török hadra. A sátorok érdeje abban a pillanatban rapogva-búrragválemen edik meg. Török és magyar ordítás kevredik egy hangvíhar rá. A földön alvók eszüket veszveri adnak fel, és ugrig, tolonga sok török keresztül kasul egymásan a sátorok között. Rájta, rajta! hallsoga gergely szava. Allak! Allahu akbár! üvölti a török. Üsd a kutyát! Bömböli petőgásvár valahol a sátorok között. Török üvöltés, magyar káromkodás. Kardok villognak, fokosok zuhognak, lovak dűbörögnek, sátorok recsegnek, kutyák visítanak. A föld is renge a száz loas robogás alatt. Gergely két sátor között egy falka összesorult fogányra ugrat. Vágj el őket jobbra barra. Érzi, hogy a kardja mindig tesbe csap, s hullanak előtte és dölnek, mint a júniusi búza, mikor az agár benne nyargál. A hodvilágnál látja, hogy a törökök minden lova egy csoportban legal, és hogy a menekülők jatagárnal metélik a békot, s völkapnak a lovakra. Utánan fiúk, kiátyapetőnek, aki már odaérkezett. S megrohanyják a lovasokat is. Vágnak embert, lovat egy aránt. Csörög a kard, robog a dárda, zuhog a búzogány. A török rémülten ugrál lóra. Némelyik lóra kettő is, aki teheti lovon menekül, aki lóra nem tud kapni, gyalog izkol el a sötédben. Gergely azonban nem őldözélket. Meg áll és gyülekezőt fúvat. A sátor közei nát minden felöl lúgrálnak hozzá az emberei. A török fut, kiátya Gergely. Kaphogyatok össze minden elhozhatót. Lováta kezérel senki el ne haddja, amelyik sátor előttűzég, rúgiátok a tüzet a sátorra. A legények megint szétoszlanak. Gergely lesuhintja a vért a kardjáról, és bele szúrkál valami háromszor egy sátor ponyvájába, hogy letisztítsa. Fúj, mit csoda utállatos munkáz, mondj a feketének, aki hasonlóképpen törölgeti a kardját. Aztán, hogy török már sehol saugrált, maga mellé szulított a kristófot. Nézzük sorra a sátorokat. A hol gyönge világánál nem lehetett látni, hogy melyik sátor a fő tiszté. A sátorok nem voltak egy formák. Egyik kerek volt, a másik négy szövű. S amelyik sátor díszesebb volt, mint a többi, azt csak előre küldött sátor volt. Köz emberek háltak benne. Gergélz egyik sátorról lekapott egy lófarkazászászlót, és hogy kristófot meglátta rák kiáltott. Nofiu vágtále. Kettőt, feletezi hálvazapród. Csak kettőt. A többi elfutott előlem. A legények ezzel hat egy pár kocsít és szekeret is kerítettek. Földobálták, ami már a lovukra nem fért. A szőnyegeket, aranyos boncsokokat, drágaköbes kutaszokat, lószerszámokat, sisekokat, fegyvereket, főzőedényeket és mindent, ami a kezükbe akadt. Még egy pár sátort is széljelszettek és szekérre dobáltak. Hajnalodott, mikor a visszaérkeztek a várba. Dobó már nyugtalanol várta őket a bártyán. Ha a kiróhanás kudarc aljár, a vár népe aggódni fog. Hanem ahogy meglátta a megrakott lovakat, kocsikat és szekereket és gergét, amint már messzíról felmutatta a lofarkaztarokzászlót, kigyúrlatt az arca az örömtől. Mikor a vitészek beroboktak a kapun, már a vár népe ott várta őket, és örömkiáltásokkal éjjeneztek. A katonák nem, hogy vesztettek volna, hanem inkább szaporottak. A hosszú legényegy betömötseljű törököt hazott, és egyenesen Dobó elévezette. Ott kirántotta a szájából a turbán gyolcsot. Jelent a malássan, mondotta büszkén, nyelvet is hoztunk. Marha, kiáltotta a török tigrismérgesen a vitésztemek közé. Dobó nem szokott nevetni, de ezúttal olyan jó izűt nevetett, hogy a könnyes kicsordult a szeméből. Varsányi, mondotta a fogajnak, tehát jól játszod a törököt, és a vitészhez fordult. Ugyan oldoszt fel, hiszen ez a mikémünk. Mondani akartam a butának, hogy magyar vagyok, keserget varsányi, de mindig fejbeütött, valahány ször megszólaltam, aztán még betömte a számat is, és pofonral mellte a tenyerét, a vitészről stelkedve húzódott férre. Dobó magához intette gergelyt meg megcséit, és a kémnek is szólott. Jár! Bement a bárső kapunáló tornyos, emelet és épületbe, és a kapulszobájába lépett. Leült egy gyökérből fontkarorszékbe, és intett varsányinak, hogy beszéljen. Hát, kapitányurám, kezdte a kémak eze száraddörzsölgetve, jön az egész hadd. Ahmet pasajön elöl. Az éjjel a tábbor abonyban hát. Az elejét felkülték mandabégyel Maklárig. Az írgalmát. Tette hozzán megváltozott hangon. Ez az írgalmát a vitéznek szólott, a kijegerbe húrcolta. A kezén méjárkokat hagyott a zsinór, meg egy pár ütést is kapott a fejebúbjára, mert vizőnyosan kapállódzott az erőszak ellen. Hát, bégis volt veletek, riátfalgárgely. Azbe ezek megfoghattuk volna. Alig, felelt a kém. Kövére ember az, mint a barátok disznaya. Van három mázsa, hanem több. Hogy mondta, de nevét? Manda, de nem fogja a golyó, nem régi bég. Csak most a nyáron kaptam meg a bégséget, a temes váricsata után. A katonák különben csak úgy hívják, hogy hajván. Gergél jelmos olyodott. Ez az, mondotta a két kapitánynak, a kirola minapeste beszéltem. Na, majd fogja itt a golyó. Beszél tovább, szoldobbo a kémnek. Jön aztán szokkolovics meghmedbeg lelbég. Az jó lövő. Jatő elítja fel és üttetél először. Azt mondják olyan szeme van, hogy a falon is átlát vele. Ezt én nem hiszem. Ágyújjuk mennyi van. Más nagy ágyújuk van 85. Kisebb golyó lövő ágyújuk 150. Mozsár ágyúj igen sok. Golyót hoznak 140 szekérrel, puska poros tevét 200-at láttam. Egy négyökről szekérben egyabert csahoztak, csak a márványgojót, akkorákat, mint a legnagyobb görögdinye. El van elátva jó lélelem mell. Rizsük nincs bőven, már csak a tiszteknek oztanak rist, de lisztet meg húst hatalommal szereznek mindenütt. Betegség van al táborban. Nincs, csak kászom bék betegedet meg 60-ban, az is csak huborkától. Ki ön még? Arszlán bék? A volt Budaipasa? Az. Hát még? Mostafa bék? Mi béknek? Azt megtanoltatom. De meg is táncoltatjuk, mondta Gergely. Hát az a dárvizs bék, kérdezted obó, az mi fél eszerzet? Varsánya fejét rázta. Igen különös, rendes bék, mint a többi, hanem mikor csatázik, leveti a békruhát és szörcsuhát ölt, azért hívják dárvizs béknek. És kedvetem nézett dobóra, mert a kérdésből látta, milyen ember, faggata tovább dobó, megyik hadélénál? Én a lova sokkal láttam, felszemő ember, az elott janítsára aga volt, és Jumorják az igazi neve. Gergelynek erre a névre megmozdult a keze, és a karjára csúszott. Jumorják, mondotta. Nem emlékszik rá kapitányuram, hiszen ettől szabadult, amely meg gyerekkoromban. Dobó a fejét rázta. Annyit örökkel volt életemben bajom, hogy bizén nem csoda egymásik ad elfelejtem. A homlokához csapott. Hogy ne ismerném? Az ötcse ez Arslán bégnek, kutyak egyetlen ember, és ismét a kémház fordult. Mi volt a táborban? Mára manda bék szolgálja voltam, az ördöbb vigyáll ezt a túlkot, aki elfogott, minden szándékukról hirt haszhattam volna. És hogyan jutott el a bék mellé? Varátságot kötöttem a szolgáljával, és mindig a sátornál lődöröktem. 60 alatt a bék megaragudott rája, és álverte, engem meg, hogy már sokszor látott, csak magához szólított, mert én is tudtam már téntát főzni. Mit? Téntát, úgy isza a téntát, mint mink a bort, reggel, délbán este csak téntát iszik. Nem ténta lesz az te, de bizony ténta, valóságos jó fekete ténta. Valami babból főzik, azt olyan keserű, hogy még másnap is pöktemtől, amikor megkostoltam. A vezérek egymásra néztek, egyik se hallott, amely közülük a kávét. Hát az jó, hogy oda jutottál, mondott a dobó maga elép illántva. A had mit beszéleg erről, erősnek beszélik-e, vagy könnyi munkának gondolják. Szólnak el este óta, felállta a kém, azt hiszik, hogy véghez az egész világ. Az egész táborn beszélik, hogy a lipasa azt írta Ahmednek, hogy egér csak rozzantakol. Hát még nem egyesültek? A vorán ézett megcséire. Megcséim a sőgavont válat. Na, majd meglátjuk, micsoda harapos birkák vannak ebben a rozzantakolban. A kém folytatta. A táborn sok a csőcselék. A hadet mindenféle görök kereskedők, kötél táncos, örmény, lókupec és cigán kíséri. Rabok is vannak egy néhány százan. Többnyire temes várinők. Azok szél vannak oztva a tisztek között. Gaz emberek, mordult fel megcséi. A kém folytatta. Férfi rabot, csak fűkat láttam. Na meg a szekereseket, akik a golyót hozzák. Arszlán még egy nap tiszter is elmondja, hogy az egriek, mi helyt a temérdek hadat meglátják, azonnal kiszoknak, mint a szolnakíak. Mi a hatfőereje? A sok janítsár, meg a még több lovas műszellem. Aknálszok is jönnek. Azokat lagumzsiknak hívják. Még jönnek kumbaradzsik is, akik kopjával megparitjával vetik a várba a cserébbombát. Hát csak erre egy most már pihenny. Éjj el visszatérsz a táborba. Ha valami jelenteni valód lesz, csak ér ide a város felől a falalá és lobogtos fehérkendőt. Vége a 4-dik rész 6-dik fejezetének. A piacon mindjárt megkeződött a kótya vetye. 5 megrakott szekér és 8 aprótörökló. A cipóhoztó deákat kihúzták az ágyból. Egy aztalt eléje, egy dobost mál léje. Kiki áltornak megtették bódokfalvit. Kezdjük a lovakon, mondott a pető. Egy gyönyörű arabusló, kezdte bódokfalvi. Vett össze mind a kettőt, szólt megcsai. Mert két egyforma kis pejló volt a zsákmány van. Na, azokra senkiseigért, elkeltek. Dobó megbizta megcsait, hogy a két szép lovat vegyen meg az aprótoknak. Hát megcsai megvárt a szóle valaki. De mindenki a fegyverekre és a ruhafélékre tartogatta a pénzét. Megcsai megvetteni egyforint a minden jól szlovat és bevezette az is csállóba. A szekerek következtek. Azokból már bőven fordult ki a sok szép fegyver. Egy-két dénáron, egy köves kardot, elefencsont nyelű puskát lehetet venni. Az asszonyok a ruhaféléért versenyeztek. Füged egy húszfontos buzogánytvet, paksi jobb básony csótárt, zolta jegyegy ezücs is akot, amelynek orvédő pecke volt. Hult a pénz mihály del kellé, s a deák szorgalmasan jegyezte, hogy kimít vett és mennyit adott érte. Mikrozás őszekérnek a fenekére értek, boldog falvű vidámon kiáltott. Most pedig következik a ma híres Darius királynak a kincses ládája. S egy katona segítségivel szép, borjubbőrös ládált emelt a sarogjára. A láda be volt csukva, de zár vagy lakat nem látszott rajta. Baltak elett, hogy válsz a kicsák. A vár népe szinte nyomta egymást kíváncsi sárgában. Ha a Darius kincse nincs is a ládában, bizonyosan értékes holmi van benne. Én egy pár ezüst kupát szeretnék venni, mondotta a várnak az egyik kocsmárosa. Én egy szép sajemkendőt, szólt egy piros csizmás leány. Mert, hogy már egy csomó nőíru hát meg egy néhány virágcsára peddoptak le a szekérről, nyilván való volt, hogy némelyik török tiszt elhozta a feleségét is. Én csak egy pár papucsat szeretnék, mondotta egy regasszony. Mindig hallottam, hogy a török jó papucsat var. A láda felpattant. A nézők nem csak éj meglepődésére egy 6-7 éves viúskán válkedett kibelőle. Egy fehér arcú, őszemű, ilyet török gyermek. A haja rövidre nyirt, a testén ingecske, nyakán egy arany pénz. A török gyermek, nyakán egy arany pénz. Bódokfalvi káromkodott. Tjű azt a rusnya békafejű teremtésítanak a fügefántermet apádnak. Stréfás utállattal fin torgattal az orszáját. Ne vettek. Csap dögyan a porontját, rikoltott rál másik kocsiről egy katona. El kell pusztítani még a magiát is, mondotta egy másik. A gyerek sírva hakat. Lépj hát ki, az apád sarkantyúját, ordított rá bódokfalvi, és megfogta a vállánál. Kiemelt a ládából, s ledobta a gyepre, úgyhogy elbukott. A gyerek sikoltott. Mindenki gyűlölett elnézett rá. Jaj, de csúf, mondotta egy asszony. Nem is csúf, faláltal másik. A gyerek pedig könnyes, ilyet szemmel és görbe szájolállott a földön is. Minden pillanatban törült egyet a szemén. Rémültentekintet hol erre, hol arra. Hangosan nem meccsírni, csak szepegett. Üssétek agyon, kiáltott úgyból a sátorbontókatona. A gyermek a hangtól megriatt, és egy asszony szoknyájához bújt, belerejtette az arcát. Véletlenül az az asszony volt az, amelyik azt mondta, hogy csúf a gyerek. A sütő asszonyok közül való sovány, s a sorruvén asszony. A karriákkor is vál volt gyűrve, a fején hátra kötött kétkendő. Ó, hogy is ne, szólalt meg akkor a gyermek fejére téve a kezét. Hát, ha nem is török. Úgy a fiam nem vagy török. A gyermek felemelte az arcát, de nem felelt. Hát, mi volna, szólott bódok falvi. Itt vannak a ruhályi is, itt a sapkája, piros, itt a dolmánya, ez is piros. Kiláltott már ilyen bugyogót, madzak van az alján, össze lehet húzni, mint az acskót szokás. S ledobáltal a gyermeknek a ruhályit. Am, nem, szólatt meg a gyermek. Na, ugye, hogy magyar, kiáltatt az asszöndi adalmasan. Azt mondja, anyám, jér ide. De, hogy magyar az vasné, szolt Petőna vetve. Nem azt mondja az, hogy jér ide, hanem azt, hogy ne rede. Azt kérdezi, hol az anya, és a gyermekhez fordult. Jok burda anang, magyarul, nincs itt az anyád. A gyermekere megint sírva fakadt. Meded, meded, magyarul, jaj, jaj. Vasnélet érdelt, és szó tanul öltöztette a gyermeket. Piros bugyogó, piros sapka, piros sarú, violaszín bársony dolmány. Bizony faultos a dolmányka, fakó a piros sarú. Megtörültél kötényében a fiúnak az arcát. Vissza kell eleveszteni, mondotta aztán vélekedésképpen. Pető, maga se tudtam itt tegyen. Ej, ordított a bódok falja a kardját kirántva. Hát, ami gyermekeinket nem oldasike meg a kutyák. A csésemőknek se kegyelmeznek. Szúrd le, kiáltotta a sátorbontó. Vasné elrántotta a gyermeket, és a kardját tartotta, hogy a katona megneüse. Ne báncht. És akkor már három alcon is fogta a gyermeket. Mikor a katona viszedukta a kardját, a gyermek úgy eltűnt a szoknyák és kötények között, hogy kopóval se lehetett volna megtalálni. Gergely az északai harc után leugratott a meleg vízre. Megfürdött. Aztán gyorsan visszatért. A palot előtt egy kéklajbis vastagderekú legényel találkozott. A legényágyütömő vaspálcát, vagy amint akkor mondták, döröklőt vittavállán. A pálca végén kormos csöpű feket éllett. Köszönt Gergelynek. Amint így odafordult harc al, Gergely megdöbben beállt meg. Ez a kéklajbis, szőke legény. Ez a gyerekes kis orra két merész szemközött. Vannak olyan harcok, amelyek úgy megmaradnak bennünk, a szemények a falon. Nem változnak. Gergelyben élt ez az harc és ez az alak. Mikor gyermekkorában rab volt, és a kocsinult a paraszt lányolében, akkor látta ezt az harcot. A legény meg volt lánszolva, és a törökött szitta. Gergely rák kiáltott. Gráspár. Az a nevem. Felállta a legényel masajodva. Honnan tetszik engem ismeri hadnagyurám? S levedte a kalapját. Ez még is polond valami, tűnödött, hiszen ez még sem lehet az, húsz ezt ennélje, hogy láttam. Hogy hívják a pádat? Úgy, mint engem hadnagyurám, kocs is gáspárnak. Annyád meg valami margit, ugye? Az. Nem baranyában kerültek azok össze. De bizony. Török rab ságban voltak. Csak vitték őket, de kiszabadultak. Úgy volt. Szobó szabadítottak őket. Meg egy kis fű. Gergelynek elfutott alán gazarcát. Itt van neanyád. Ide húzódott, mert apám is itt van hadnagyurám. Velen van apám, egy ágyut gondozunk. Hol van édesanyád? Ahondjuna. Egy kerekképű vastagasszonyba alagodtak a pufelől. Két teljes kupa voltak ezében. A hátán puttony. A kötényel istelve sárgörépával. Gergely hozzásíltett. Kedves margitnéném. Kedves jó margitnéném. Hadd csokoljam képen. S mi alatt az asszony magához térne, csak ugyan meg is szúppantja mind a két orszáját. Az asszony csak hüledezve nézre. Én vagyok lelkem, az a kis fű. Mondja Gergely. Akit kend az ölében vitt a pétsiúton. Né! Mondja az asszony megkőkörve. Kedjelmet volna vitézurám. Olyan vastag hangja volt, mint a fattrombitának. Én lelkem, feleli örömmel Gergely. De sokszor eszembe jutott az a jóságos leánykori képe. Meg ahogy bennünket ott anyált, dajkált a szekértetején. Margit asszonynak megvizesedett a szeme az örömtől. Fogd ezt a kupát, mondja a fiának, mert bizonyisten kiesik a kezemből. Hát az a csep leány, éle még. De élám, az most a feleségem. Oda haza van sopromban. Kis fiam is van, jantja a neve. Megírom nekik, hogy a jó margit nén itt láttam. Megírom nekik. Hely Gergely vitéz, hol van a te kis fiad? Hol van a te szép asszony feleséged? Vég a 4. rész 7. fejezetének. Egrüt csillagok. 4. rész 8. fejezet. Ez a Libri box felé telközt kincs. Felolvassam a Lingertiána. Egrüt csillagok, írt a Gárdanyi Géza. Eger veszedelme, 8. fejezet. Géga jözel a napon ugyan csak megheverte a medvebbört. Arra ibret, hogy valami égtenen nagy zuhogás, csattogás van a várban, mint ha ez ernyi ajtót akarának beszakasztani. Nyújtoszkadott és fölkelt. Kinyidott az ablak fatábláit. Hát lángban a város. A gyönyörű nagy széges egyház, a püspöki palota, a mikrós templom, a kanakokok háza, a ciframalom, meg sok mindenféle ház lobbogó lángözömben, felkanyarbó füstben. Fogás meg a fejefölött, és az egész várban pokoli. Nyitja a bálsú ablakot, hát csak úgy röpköd a zsindej az orrálött. A monastortetejét is szaggatják, a templom szép új födelét is. Repül a sok cserép zsindej, fasz zsindej, léjc, szelememf, a mindenfelvel. Nyitja a harmodik ablakot, arról se lehet egyemet, csak tetőszaggatást. Az udvarom meg a házak között senki, hanem a fallak telenétpál. Nézi a napállását, délálmult, szól a szolgáljának. Nincs. Kapja a vizet, mostik nagy sebesen. A következő pillanatban már rajta a ruha, a kard, a sastól a süveg. Lódullál lépcsön. Felkap egy pajzsot, és az alboritkozós ért a zsindej hullás alatt a bártyára. Hát, mint egy világot elnyelő tarkavizáradat, omlikatörök a völgyből. Jön nagy csengésel, bongással, doppergésel, trombita mozikával. A vörös, fehér és kégszinek a hullámozó hordják az orjási boncsokokat. Almagyar, az a szép kis falló a meleg vizkerül, ég, minden háza ég. A makláriuton végtelenségbe vesző, hosszú fekete sorral zökröknek és a bivajoknak. Az mindárt gyútvontat. A hegyoldalban a rajogó vértezetű gebenzsik, s lent a vadashkert felé, a pirosrakkás, lovasakinzsik nagysokassága. Mi minden jön még utánuk? Hol a fő kapitány úr? A templom tornyán. Gergé joda pillant, a torony tetei elapos, ott áldobbó a hétközna pigalamszimposztósüvegében, mellette megcséi, zoltai, pető, apap, cetséi, meg az öregsukán. Gergé joda siet. A toranyba falépcső visszvel, hármasávalugráját, egy fordulón elfügedi beütközik. Mért ég a város? kereszi lihegve. A kapitány úr gyújtetta fel. Hát itt mit csod a bontás ez? Leverjük a tetőket, hogy a törököknek ne legyen mit gyújtania. Hová mégy? Vizet hordatok a medencébe, erit csak fel, dobo már kérdezett. A toronyból még jobban lehetett látni a török hadat. Vakár itt tarkálott a had, mint egy mozgóártő. Hát Gergé, mondja a toronyba megcséi. Éppen most kérdeztem Krisztófot, hogy így vertéteke adjon a törököt az éjjel. Fel támadtak a kutyák. Felelte Gergé. A töröknek bakocsai a fejét elhozta. És dobohoz fordult. Nem lövünk be elejük egy jó maga vaskeszöntést. Nem. Felelte dobomosa jogva. Aztán, hogy Gergé kérdőnézetre a fejével a török feléintett. Aki jön, az mondja ne löbb jó napot. A város alatt elcélett a had a vadaskert felé, éppen mint az árvíz, mikor követ talál és körül folyja. Vége a 4. rész 8. fejezetének.