 Gràcies a aquella solidaritat, que estigui molt millor. Estem en tu, gràcies. Bona tarda, ara començarem amb la darrera taula d'aquesta jornada que porta per títol de la perspectiva local a la global les vianes a Catalunya i jo seré la moderadora d'aquesta taula. La dinàmica serà una mica... Ara presentaré a les ponents, presentaré a les ponents, que estic molt contenta perquè siguem tot dones, això m'alegra tot el dia. Presentaré a les ponents una mica, parlaré una mica de la seva trajectòria. Com veieu, al cap de taula tenim la Mercè Otero, Mercè Otero Vidal, ella és llicenciada en filosofia i lletres per aquesta universitat, és catedràtica de Lleti, està jubilada ja, i a més a més és activista feminista. El moment present fa una molt bona feina a Caladona, a la xarxa feminista, les vianes feministes i bollos en teoria. A més a més és assessora del centre de documentació de Caladona, una tasca imprescindible a Catalunya. És traductora i crítica literària i formadora en coeducació i és membre del Consell de Dones de Barcelona, del Consell Nacional LGTBI de Catalunya també. Després tenim la Maria Pia, que és la més jove de la taula, ella és activista feminista, lluita per les dones lesbianes, bissexuals i trans, i és consellera portaveu d'Esquerra Republicana de Catalunya el districte de l'Orteguinardó. I després tenim la Maria Giral, aquí a la meva esquerra, activista històrica, que va organitzar el primer col·lectiu de les vianes de l'estat espanyol des del front de llibertat gaire de Catalunya, del FAC, va assistir a la primera manifestació celebrada a les Rambles de Barcelona en el 1977, i després es va unir el moviment feminista. Ella ha impulsat projectes com el lesbian networking, el CRUS, i el Gender and LGBT Lab, amb el que treballa en el moment present a Gail Esteve i elabora l'informe a Equalis, que és un informe que es fa de manera anual. A l'actualitat és vicepresidenta de la Càmbra LGTBI i directora del Praís Social de Barcelona. Jo diré només que soc la presidenta de l'Associació de Famílies de l'HGBTI i vicepresidenta de la Plataforma LGTBI-CAT, i que estic aquí fent el paper de moderadora serà la que farà les preguntes a les ponents per poder dinamitzar una mica aquesta taula, que no seran diferents presentacions, sinó que us demano que parleu i prengueu la paraula en el moment que creieu necessari, arrel de les preguntes, i si van sorgint només sentiu ser lliures d'intervenir. La primera pregunta que us faré és quina ha estat la vostra trajectòria com a dones amb sexualitats dissidents per establir una mica quin és el d'on partim. Qui vulgui començar, endavant. Bona tarda. Per més d'edat em sembla que em toca a mi començar. I primer de tot donar les gràcies a l'organització la invitació i a vosaltres per estar aquí i compartir una estona. Vaig estar 20 anys en aquesta casa, o sigui, de l'any 64 al 84, i mai vaig sentir parlar ni de les vianes, ni de gays, ni de res. Bueno, de res potser alguna cosa, però avui deu ni d'o. Quin era l'ambient de la universitat en aquells temps grisos, de la dictadura i del franquisme. La primera vegada que es va parlar aquí en aquesta casa públicament de l'esbianisme i de la llei de perillositat social i de tot això, va ser justament a les primeres jornades catalanes de la dona en l'any 1976, l'última setmana de maig. Que va ser, vull dir, l'arrancada, com si diguéssim, del moviment feminista després de la dictadura. Sabem que abans hi havia hagut feminisme aquí en aquesta terra. Vull dir, sabem perfectament, vull dir qui eren les dones de Feminal, de Carmecar, Dolors Montsardà. Coneixem, vull dir, ens ha costat, però els hem anat seguint la pista. Totes les dones de la República, les milicianes, les dones del 36. Però quan vam arribar a nosaltres, tot això no ho sabíem, perquè ja us dic que aquí no es parlava de res de tot això. Bé, ho dic perquè quan preguntem quina és la teva trajectòria, doncs jo hauria de començar dient això. Vull dir que, d'alguna manera, la meva consciència i la consciència de la sexualitat femenina i de les seves múltiples manifestacions, vull dir, fins al 76, es pot dir que no sabíem res. Vull dir, per això ara he lluitat tant sempre per la formació efectivo-sexual a les escoles, en els, vull dir, a tot arreu, no? I bé, vull dir, a partir d'aquell moment, vull dir, aquesta consciència, vull dir, a partir d'aquesta consciència, és allò, no? Vull dir, avui en dia que es parla de la interseccionalitat, vull dir, és allò que dona, lesbiana, vull dir, doncs, vinga, doncs, l'esbiana feminista, feminista l'esbiana, i hem anat fent, vull dir, d'aquesta manera. Res, només per començar. Vull dir, ja que sóc aquí, vull dir, m'agradaria també tenir un record per totes les companys i companys que han estat en aquesta universitat a dins de tots els armaris inimaginables, perquè no us ho podeu imaginar. Vull dir, m'agradaria veure'ls aquí, a ells i a elles asseguts, perquè ens hem hagut de passar molt malament, i potser ara seria un moment de celebració. M'imagino que he de seguir jo, doncs res, jo era els 14 anys que tinc clar, que m'agraden les dones, no sabia la paraula dissident, però sí, soc dissident dels 14 anys, i aleshores, bé, la meva novia em va deixar perquè volia ser normal, doncs em vaig posar a estudiar psicologia, quan ja tenia els 17, i vaig... Sí, perfecte. I aleshores, hola. Sí. I aleshores, la facultat de psicologia, perquè ja vaig començar a fer psicologia per entendre una miqueta de què anava tot això, tot plegat, vaig donar la casualitat, perquè no estaria aquí, sinó que estaven fent la presentació del front de llibertat gaire de Catalunya, i l'estaven fent a la facultat de psicologia quan abans estava al costat del Camp del Barça, en zona universitaria. Aleshores, vaig entrar, i al final la presentació, bueno, estava preple de gent, i al final de la presentació, em vaig acostar a la taula, i aleshores, les dones em van dir que no, però em van passar un full, a 4, macanografiat, sense paper carbó, que no sabeu alguns què és, bueno, tu no, pia. I aleshores, bé, amb 30 telèfons, 30 noms, i em vaig posar a trucar una a un. Aleshores, de les 30, vaig aconseguir, ojo, 10, que és un percentatge molt elevat. I aquestes 10, ens vam reunir a la plaça Catalunya, on ara està l'Efnac, el cinema Catalunya, i allà va començar el primer col·lectiu de les vianes dins d'una organització gaire, en aquest cas, que era el FAC. Aleshores, aquí va començar tot, vam estar un any, més o menys, amb divergències i de més, i, finalment, vam anar a parar a mans de la Greta i la Man, que era feminista, radical, quan aleshores la paraula radical tenia el sentit original, és anar a l'arrel, ara, malauradament, se l'apropia del terme a la Lídia Falcón, com sé que no el tinc d'acord, però ho profito. I, doncs bé, doncs a la sal edicions de les dones, les dones al bar, les sal ens uníem sempre, al carrer Ricareta, número 8, i allà va començar tot, aleshores fins ara, però deixarem partar l'Aura. Bueno, jo soc una altra generació, però també crec que vaig estar donant molt de temps a l'armari, de petites i que és cert que recordo que vaig tenir nòvies, perquè per mi no hi havia etiquetes i, per tant, jo em donava d'alarm amb noies, amb nois, jo soc bissexual, però després d'un cop em vaig començar a fer gran, sobretot a la adolescència, i em vaig tornar a l'armari per pressió, i totes les relacions que vaig tenir des de llavors va ser amb homes, però no acabava de funcionar, hi havia algú dintre meu que em deia que no funcionava, i després a l'institut no tenia cap referent, jo no vaig veure cap gay, ni cap dona lesbiana, vull dir que no es parlava, jo soc del 93, perquè potser puc semblar més jove, però jo sí que ha sigut com els 20 i pico anys, que és quan he sortit realment de l'armari oficialment, anar a enamorar-me de la meva millor amiga, després de 15 anys junts, i sí que és veritat que jo personalment, a casa he gaudit molt de tenir un espai segur, un espai en el que pogués ser jo mateixa, crec que això és un privilegi i és molt afortunada per això, però sí que és cert que socialment no, socialment no he tingut referents, no he pogut parlar tampoc amb companyes mai d'això, ha sigut molt més tard, que en molts dels meus amics hem sortit tots més o menys a la vegada de l'armari, llavors hem pogut fer pinya i fer equip, igual que tampoc a la meva adolescència vaig trobar espais de socialització, diguéssim, del col·lectiu, llavors crec... no sé si és gaire diferent, però sí que és la meva experiència. Podeu continuar i intervenir, eh? Jo us puc llançar a preguntes si voleu, però... A veure, què us va impulsar a visibilitzar-vos com a les vianes? Bé, vull dir, el problema no és que tu et visibilitzis, sinó que els altres et vegin. T'he de dir, i t'identifiquin com a tal. Encara que tu, vull dir, pensis que no, que vas fent i vas passant. T'he de dir que aquesta és una qüestió, vull dir que és... que vull dir que no cal que ho diguis a vegades explícitament, sinó que la gent, molt discretament, perquè la gent és molt amable, almenys amb alguns ambients entreiguals, a les hores, doncs, és això, no? I a les hores, de la visibilització, és com sigui així, a base de temps, d'acumulació. Vull dir que passes a ser allò de l'Esbiana Gran. Vull dir, a base d'anys, que vas guanyant aquesta consideració. Vull dir, és una mica d'aquesta manera. La idea de, com sempre, per les dones, el que és important és el sentit del grup. Vull dir, de buscar sempre aquestes complicitats, de les amigues, de les amants i, a les hores, muntar formes organitzatives. Vull dir, perquè clar, el lesbianisme, és una vivència, és una forma de vida, és un plaer, és una voluntat, però també és una política, sobretot en segons quins moments, s'ha de fer aquesta opció, aquesta opció política. I a les hores, aquí, és quan les formes organitzatives, jo què sé, per exemple, a Caledona, en el moment que surten el grup de les vianes feministes, amb la seva revista Trívadas, per exemple, o que surten les lesbianes més joves de la Isbiooleta, vull dir, a partir d'aquí i a partir d'aquest eixopluc, o sigui, d'aquest coixí organitzatiu i de costat, de fer-nos constat unes a les altres, això és el que ens va donant força a visibilitzar-nos. I, a més a més, vull dir, amb aquesta visibilització que sempre té a veure amb una alternativa política d'un altre món és possible i una altra manera de viure és possible. Seria això. I ja que hem parlat de la Greta Lammann, vull dir, doncs, esclar, des del centre de documentació de Caledona, vull dir, ens fem creus que una dona sola va ser capaç de tenir una consciència històrica tan important de guardar-ho tot, de guardar-ho tot personal, impersonal, vull dir, tot el que calgui, els tovallons dels dies que anava a sopar, vull dir, bueno, totes les coses, no? I aleshores, això, vull dir, avui en dia, doncs, és important, ja que estem parlant aquí, no de la història, és important per tenir aquests punts de referència en el temps. Vull dir, una cosa és tenir els punts de referència, entre iguals, en un moment determinat i després el reconeixement d'una genealogia. Vull dir que les joves, les lesbianes joves, sàpiguen que no són ni les primeres, ni les úniques, i que tenen al darrere, vull dir, tot aquest tipus de documentació que, a més a més, és una documentació preciosa. Vull dir, preciosa, perquè expliquen moltíssimes coses, per exemple, d'aquesta etapa que ara està tant amb entredit que és la transició a la democràcia que va haver-hi en aquest país. I aleshores, vull dir, a base de documents d'aquest tipus, de lo que les feministes diem, que el privat és públic i és polític, doncs, és a partir d'aquí, vull dir que podem anar traient molta cosa, no? Bueno, i aquesta és una visibilització com sempre, vull dir, per una banda és individual, però per una altra banda és col·lectiva. Vull dir, ja és en aquest sentit. Creus que se'm fa prou difusió d'aquest fons històric que tenim? Vull dir, a veure, és com sempre, a base de voluntariat, vull dir, un centre de documentació, imagineu-vos, vull dir, la feinada que suposa. Vull dir, un cop tens els materials a la documentació posada amb caixes, ja és molt, perquè al principi nosaltres vam passar la història dels arxius com un arxiu desencaixat, amb tot el sentit etimològic de la paraula, o sigui, perquè encara no teníem les coses posades en les caixes i perquè resultàvem ser un arxiu desencaixat comparat amb la tradició dels arxius notarials que guarden els papers dels contractes i dels testaments i de tota aquesta sèrie de coses. Els arxius dels moviments socials, vull dir, tenen un altre caire completament diferent. I ara és una cosa que vull dir que ara no fa gaire va ser el dia dels arxius i se n'està parlant molt, la importància de la memòria. Vull dir, perquè és clar, vull dir, es parla de la identitat, es parla de la memòria de l'alzheimer. I aleshores vull dir, comprendreu que tot això vull dir, fa un pacte que resulta que vull dir que som molt conscients del valor del que tenim en aquells armaris de caladona, vull dir, molt, molt conscients. És una joia. El que passa és que es necessita una feina d'anar avui d'an. Sabem també que el suport paper té temps i s'hauria de digitalitzar tot, etcètera, etcètera. Mireu si estem aquí en plan institucional, vull dir, ja demano a les institucions diner, sisplau, per favor, per poder digitalitzar i així ens aprofito ja també la paraula. Sí, a més, és important perquè la història del moviment LGBTI ha d'anar escrit als homes. Per exemple, a poca gent sap que existeix un personatge que es diu Estormer de l'Averní que va ser molt important estar on vol. Ningú la coneix. Era una esbiana que estava actuant, era cantant, es transvestia, i va ser la que quan l'estàvem ficant el furgo o policial perquè la van confondre o fer res i aquí van començar els endurits. Previentment ja he donat un cop de puny en policia, però va ser on va començar i, en canvi, mai se l'anomenen. S'anomenen altres persones de marxa, però a l'Estormer de l'Averní a més, amb un nom tan maco, com a Estormer de l'Averní i aquí és una cosa que, per exemple, el manifest que vam fer el col·lectiu de les Vianes, mai se n'anomenen ni el manifest, ni que existís un col·lectiu de les Vianes. Ara s'ha començat a parlar, però els nostres propis companys del moviment també han fet no li han donat importància. Per què? Per què era una cosa de dones. I això és una cosa que ho sento molt en tot el caig del món, perquè me'ls estimo molt, els meus ex companys del fac original, que bé, s'ha d'expressar, s'ha d'expressar aquestes coses, a dir, estem aquí i hem estat aquí fa molt de temps i seguirem estant, perquè la nostra feina és imprescindible. Perdó, el manifest que està parlant la Maria és el manifest que es va llegir en el cinema Nissa la tardor de l'any 1977. I el tenim, no patiu que aquest el tenim. Jo, per exemple, vaig sortir de l'armari gràcies a la política i a poder generar espais segurs i espais en els que per mi va ser descobrir el món associatiu i arran d'això, cada cop em vaig sentir més apoderada per poder sortir de l'armari i penso el mateix, i em vaig començar a buscar història de bissexuals zero, però també quan buscava les vianes va costar molt, i em segueix costa molt i crec que és una tasca que hem de fer des de tot arreu i també a les generacions més joves, perquè, per exemple, té 20 anys i ho dic com en positiu, moltes persones de la seva classe són les vianes amb bissexuals, no ho diuen, ho tenen supernormalitzat, però és cert que ho trobo una gran fita, però sí que és cert que desconeixen tot aquest recorregut o que desconeixen tot el que ha costat arribar fins aquí, fins al punt que es troben i jo crec que això és superimportant i jo personalment també crec el tema dels referents jo estic aquí superorgullosa i supercontenta d'estar rodejada de referents com vosaltres que gràcies a que jo he entrat a la política i al món associatiu he tingut sempre com a referents de persones que heu lluitat moltíssim i que va fer moltíssima tasca i moltíssima feina amb visibilització i jo crec que hauríem de ser moltes més també, que això és una cosa que parlem de la Taira amb la Bàrbara, hem de ser moltes més que agafem el micro i que ens atrevim a parlar, a visibilitzar-nos i també crec que hi ha un procés de visibilització, vull dir, al principi ho has d'acceptar tu per al menos el meu procés va ser aquest d'acceptar-me, de no jutjar-me de no deixar-me tampoc socialment en volguessin encursar-te perquè també crec que no és bo d'entrada etiquetar-te, i moltes vegades tens com aquesta necessitat social la dir m'he de etiquetar perquè si no, li diré la gent i en el meu cas sí que vaig haver de fer un esforç per dir-ho, constantment de sortir de l'armari, a veure-ho de dir perquè si no, el meu passatera de tenir relacions totes a transsexuals doncs ja i també l'expressió de gent era que no ho hem dit, però jo vaig anar a la meva parella, sí que té una expressió de gent que no de boiera, que li diuen i tal, però jo no llavors quan jo ho deia és lo típic, ets una viciosa o això no és una fase, ja et passarà llavors jo crec que això també és un tema que es parla poc de l'expressió de gent i que això inclús dones a heterosexuals també els pot afectar perquè que vagis pel carrer et diguin boiera i potser no ho ets, tampoc és algú i també crec que és un tema que hem de visibilitzar i que hem de fer veure que les dones són molt diverses i la nostra expressió de genera no ens té per etiquetar de fet us explicaré una anècdota a la feina, jo vaig sortir de l'armari, però com a salvar-me d'una situació de setjament sexual, que era els meus jefes molt macostons i de més etcètera, etcètera però volia enlligar mi i de més ho sento molt, però a mi m'agraden les dones i a les hores va ser com vaig sortir de l'armari clar, què passa? que les hores em van començar a parlar ells com si jo fos un tio dels seus ligues i a les hores ja tampoc fa falta que m'expliqueu tot això però la meva manera de sortir de l'armari a la feina cosa que també com tenia bastant de pluma i tinc bastant de pluma, tampoc ja em sorprèn de gaire però sí això com a defensa ho vaig utilitzar com a defensa, però de forma inconscient Tornant una mica a la aquesta memòria subalterna Maria, tu què vives a estar a les vaceroles del moviment gaire i de liberament homosexual? Em pregunto per què les vianes no varen tenir un paper rellevant des del bon principi fòssiu que sé que hi anireu allà de fet sí, vam estar a la manifestació que a més a més per res va ser la primera manifestació absolutament transversal perquè ja hi havia vianes travestis en aquell moment que eren persones transfeministes estudiants sindicats associacions de veïns absolutament tothom i gent que anava sumant el carrer, 4.500 persones que això era molt aleshores per què va passar això? vam estar un any allà era amb 10 en front de 100 homes era amb 10 dones, travestis i trans no hi havia, ni un i què passava a la Greta? ja vendreix i nosaltres no, perquè la lucha és la místima perquè totes som els homosexuals i si ens veiem la sonrisa, ja vendreix i efectivament sí perquè hi ha unes sinèrgies masclistes patriarcal que es transmeten i fluïen i segueixen fluint en molts casos, per desgràcia entre els nostres companys gais és una realitat nosaltres ho patim, ho patés tota la societat i per tant els gais no podien ser de menys i per exemple els cartells del Nazario que eren molt macos, pressiós digital però els cartells del Nazario com a cartell del FAC no representava a nosaltres perquè era molt felocentrista i aleshores una mica, una mica i de més ens van arribar perquè les vianes que tenies és un petit perquè era l'època la caniana que tothom parlava de la can i de més i aleshores tot el que en definitiva vam marxar en els riguis perquè sap perfectament qui m'ho va dir però això que dèiem entre nosaltres estem a família i res, hi vam marxar és una cosa que inconscientment jo crec que mai ens han perdonat com a mínim l'Armanda Flúvia que li fan un manatges que l'estimo moltíssim però mai ens nomena mai, mai i per això veig obligada a dir-ho i ja està però amb tot el carinyo del món i ara va cap a Mercè les vianes ens varen refugiar en el Moïment Feminista això és d'aquelles qüestions això és d'aquelles qüestions la lesbofòbia del Moïment Feminista que aquí hi ha companys que en poden parlar més perquè s'ho han treballat més i perquè clar, moltes vegades vull dir, no te n'adones és aquella sensació i en canvi vull dir sí que és veritat perquè el Moïment Feminista vull dir que en aquest procés també havíem de fer molt bona cara no podíem estripar gaire coses aquelles qüestions que les vianes això ja el parlarem després i era un tema que anava quedant sempre segon terme aquella sensació que en les manifestacions de l'abortament i tot plegat les vianes ja anaven totes i en canvi quan les convocatòries de les vianes soles quedaven soles aquesta sensació és de les coses que vull dir que el Moïment Feminista ara ha anat estudiant-se des de dins des del propi moviment i de tota manera de tota manera les relacions no s'han trencat mai o sigui que les vianes a dins del Moïment Feminista han tingut també el seu lloc almenys a mi m'agradaria que hagués estat així perquè també depèn de les situacions més o menys personals però que t'hi trobes el que ha estat una mica més difícil dins del Moïment Feminista i en aquest cas també de les vianes és el diàleg intergeneracional vull dir que és això que en un moment determinat vull dir també que hi havia unes les vianes joves que pretaven fort i que a dintre mateix del grup de les vianes feministes doncs allò que van fer també el seu document que es va presentar a les jornades de Granada que era el vestit de l'Emperadriu en què ja criticaven la situació dins del Moïment Feminista o sigui, no hi ha mai res fàcil o sigui, totes les coses sempre són molt més complexes del que semblen però ja vull dir, ara sembla que estem bastant contentes i agraïdes totes juntes per si de cas bueno, també aquí a la sala vull dir, hi ha gent que dinamitza el grup de dintre de Caledona un dels grups que està més actiu i amb més força és el grup de Boyos en teoria vull dir que a més a més vull dir, diu molt aquesta paraula perquè és aquest contrast del Boyos i en canvi en teoria i que fem uns debats els dissabtes el primer dissabte de cada mes al matí i aleshores anem repassant una cosa que també és molt interessant perquè nosaltres mateixes que hi ha unes que ja som grandetes però anem repassant textos antics com si diguéssim estem repassant textos de l'amònic vití, per exemple i aleshores vull dir, si les vianes són dones són no són dones vull dir, temes d'aquest tipus sigui, hi ha lectures vull dir que són molt que tenen molta força vull dir, fins que arribes a la la performació actual, vull dir, podem anar podem anar repassant els textos bé, vull dir no ho sé cada vegada, això quan es diu el dia de l'orgull i tal, tot plegat doncs, allò que penses potser sí que vull dir que el ser l'esviana i l'esviana feminista sí que et dona allò l'orgull de dir, però sí, l'ho sóc vinga fa una setmana així estava rellegint els crits de la Gretel i tenien una actualitat una actualitat brutal seria com per fer també uns uns estudis perquè a sobre tractava la forma de parlar els altres grups feministes és a dir, ja des de la psicologia des del llenguatge el llenguatge era brutal i absolutament actual això que està dient la Maria vull dir de la Gretel vull dir ser jo que també hem d'anar molt en compte les dones, vull dir, les vianes o no, allò de no convertir-nos en objectes d'estudi vull dir, volem ser els objectes dels estudis perquè es posa de moda així entre cometes, vull dir un tema i a més perquè són temes de recerca que no estan gens treballats i aleshores a nivell universitari i a nivell d'on sigui es tracta de el treball de les dones la medicina i les dones i això la Gretel ja ho va veure vull dir no és allò que dir de les lesbianes només podem parlar-ne de les lesbianes vull dir que és bastant fort vull dir, potser no és arribar a aquest extrem però vull dir que sóc vigilar vull dir vigilar una mica el nombre de Dios en vano doncs no toman a ser el nombre de lesbianismo en vano és cert quan diuen medicina i dona es vol dir que la medicina era de les homes fins ara el llenguatge és molt pervers en aquest sentit i això la Gretel ho dominava perfectament el fil d'això que esteu comentant com penseu que hauríem de crear vingles amb altres lluites o com pot ser la lluita antirracista o per l'habitatge o per les cures quin pot ser el paper de les lesbianes en aquestes lluites bé vull dir, amb el començament quan hem parlat de què en la manifestació de l'any 77 va venir tothom no fa gaire home ni on parlava de les lluites compartides vull dir, a veure vull dir, a veure si una altra vegada aconseguíssim vull dir, posar tot en solfe però això em recorda molt de la famosa interseccionalitat aquesta però aquesta és la última lliçó primer era parlar de transversalitat i després ja ens hem passat a la interseccionalitat i a les hores aquí el problema és que sempre es queda en paraules sempre estem fins aquí de sentir interseccionalitat interculturalitat i al final què fem perquè això sigui possible què estem fent per exemple introduixo el tema jo estic veient amb una certa preocupació des de fa un temps bastant que el món acadèmic el món universitari on estem ara en general crea una línia de discontinuïtat entre el moviment cuir i el moviment LGBT m'explico és com si acabés de aparèixer el moviment cuir que ja fa com a 20 anys 30, que sí bé i que això és en contraposició amb la feina i la tasca que s'ha fet o que s'està fent des del moviment lgbti és a dir, es presenta com una cosa antagonica com una cosa discontinua i això és una mica perillós quan ve des del món acadèmic i universitari i els estudis de gènere els estudis lgbti lgbti s'estan fent a Barcelona des de l'any 93 es va començar a fer comparatisme al 93 a l'autònoma dos anys més tard en aquesta universitat però existeix aquest debat intern que no és debat és una confrontació i és una mica perillós perquè això quan surt a la societat la gent ho interpreta de la forma que ho interpreta i s'acaben fent reduccionismes i trobant gent jove que que som cuir, una sala fantàstica perquè tots som cuir, en realitat tots són dissidents i tal tinguem l'edat que tinguem i que estan en contra del prait i de més i clar, a mi el sap greu perquè jo soc directora del prait ara d'aquí uns anys no ho seré ja s'apanyaran però que em fa una mica de pena observar això i crec que és una falta de responsabilitat és el món acadèmic transmetre a la societat aquest pensament de dualitat com si haguessin bons i dolents o tal que passa que tenim ara en aquests moments a Catalunya i a l'estat és gràcies a la feina que han fet les associacions de gais, lesbianes i sexuals transsexuals és la feina que s'ha fet que han pressionat per aconseguir aquestes lleis favorables tirar tot això per terra simplement és per donar un toc d'atenció de pensem a veure què estem fent des de la universitat des de la universitat després ja veurem què fan els partits polítics que alguns d'esquerres i a vegades que governen que agafen aquesta part del cuir més jove i el potenciant de tal forma que van detriment les moviments de sempre LGBT perquè d'alguna forma els deixa amb el cul en l'aire directament a les hores senzillament és això ningú s'atreveix a dir el que jo estic dient ningú s'atreveix a dir però ho dic perquè no sé per l'edat que tinc o el que sigui però crec que s'ha de verbalitzar que la gent es fa les administracions amb tota la bona fe del món no ho pots dubtar però aprofundim llegim una miqueta més a l'ajudit Butler que és una persona sàvia és una persona que ens diu que en aquest moment en el que estem lligat el que he comentat de què fem amb l'ecologia què fem amb el món, amb la nostra terra, amb l'aigua els boscos i la gent solidaritat hem de ser solidaris això no significa que ens haguem d'estimar ni haguem de fer l'amor amb ells ni res, no simplement saber on està l'enemic és una cosa molt senzilla perfectament que l'enemic no som entre nosaltres està fora per tant simplement no enrotllo més volia apuntar en aquest sentit jo sobre això que des d'una vegada més d'una altra generació jo crec que hem d'evitar molt les modes i molts cops es creen perquè jo segueixo moltes xarxes i estic molt fica de les xarxes llavors de cop i volta ens apareixen noms noves etiquetes i a vegades arriba un moment que això desvirtua jo crec personalment al final del moviment he anat a fer formacions del col·lectiu i quan comences a parlar de tantes etiquetes sempre et diuen això de posar-vos etiquetes perquè us heu de etiquetar i llavors entres en aquest debat sobre les etiquetes jo crec que una part del que tu comentes crec que és perquè no el que deia abans jo quan era adolescent no coneixia la història del moviment i crec que dintre del jovent falta molt hi ha gent que és jovent que està molt ficat inclús massa i que es deixa portar per aquestes modes el moviment de falta de pertinència la falta d'identitat i això tot això és un còctel molt autof que al final és una moda però tot i així crec que és perquè també no tenen la consciència de tot el que s'ha fet i que volen creure amb un monotòpic que per mi el món cuina és un monotòpic en el qual no cal que ens etiquetem no cal que ens identifiquem que jo no dic que no pugui ser el futur i no estic així el que passa és que jo crec que potser hauríem de començar per llegir a l'ajudit Badblare i debatre i parlar tots junts i totes juntes ho hem de fer perquè jo no crec que sigui una moda jo crec que és una evolució natural el moviment des del 1977 que estàvem tots junts en allà es va canviant es van ajuntant letres i també tenim la de les arsexuals, que ningú parla d'ells, però s'han allà reivindicant-se els intersexuals que no volen estar, però les hem ficat, és igual. Doncs ja està. Per tant, no és una moda estar... El no binariisme existeix, existeixen persones no binàries. Ella mateixa, l'Ajunt Barrer diu que ella no és no binària, però, bueno, el terme no existia fa vint anys, doncs, bueno, mira, perquè igual jo... Al moment que jo era no binària, perfecte, doncs puc ser no binària, doncs ja no passa res. No crec que siguin modes, exactament, sinó que són tendències. El problema està si no saps distingir, i aquest problema és de les xarxes socials en concret Twitter, que no sé què els hi passa, però la gent no es torna boja, que et poden destrossar la vida si dius qualsevol cosa que han dit ara, aquí, la meitat de la dècima part i tal, et pensen viu i et poden destrossar. I què passa? La gent té por. La gent prefereix no opinar. I aleshores dic, ostres, estem en una societat que en teoria és lliure, no com l'època franquista que teníem que correm un llavall, i resulta que estem més condicionats que mai, som més covards que mai, no ens plantegem res, donem per fer totes les coses, si hi ha una consigna, la gent el segueix, a veure. Si som esqueres, hem d'intentar treballar, perquè hi hagi una democràcia real, i això només ho porta a l'educació, la formació. I és bàsic, és importantíssim, perquè, si no, tot el demás ja... El servei és bonic. Jo torno a un altre cop, perquè vosaltres se n'aneu. Us preguntaria ara, i us una pregunta per totes tres, quin és l'estat, si és que n'hem tingut, quin és l'estat les reivindicacions històriques de les dones lesbianes? Quines han estat aquestes reivindicacions? Bé, de fet, és una reivindicació generària del medium feminista, que és el dret al propi cos, per dir-ho d'alguna manera. A partir d'aquí, a veure, és allò de l'agenda. Quina és l'agenda en quins moments? Perquè és clar, les hores podríem posar el moment dels matrimonis, de gays i lesbianes. Això va ser una fita. Per exemple, al grup de lesbianes feministes vam creure que el matrimoni era una forma patriarcal, que encara reforçava més la família patriarcal, etcètera. Una altra fita, vull dir, tenim criatures totes lesbianes. Vull dir, també va estar un altre moment, el fet de la maternitat, i que lesbianes poguessin inscriure les criatures, el nom de les dues mares, etcètera. Vull dir, hi ha hagut moments, que s'ha vist com així, que això està clara a l'agenda, però és com sempre, això són puntes d'aigua verga, i després hi ha tot el fons. El fons és el que estava dient a la Maria. I què fem amb l'educació? I què fem amb la famosa coeducació? I què fem si no hi ha una formació efectiva sexual a les escoles? Què es fa si els bullyings continuen sent totalment masclistes, etcètera? Vull dir, una cosa són, com si diguéssim, les reivindicacions que es poden anar posant així en l'agenda. I una altra cosa, vull dir, és que sempre encara faltarà una mica més. És tot aquest fons, i és tot aquest reconeixement d'això, de la història. Amb això, quan la Maria parlava del cuiar, resulta que a vegades ens venen per fer recerca en l'arxiu de caladona i diuen, no, perquè venim a buscar material cuiar. I tu dius, no, nosaltres material cuiar no en tenim, perquè en els anys 70 o 80 i tal, vull dir, és clar, no hi era. I aleshores agafen el material dels 70 i dels 80 i diuen, però si això és cuiar. Això és que quan ho estaves dient, vull dir, s'ha quedat a mi la idea aquesta, de què és una etiqueta i de què és una realitat. És que els Estats Units, per exemple, o a fora, cuir, són tots cuirs, som estrany, som... Sí, sí, no, no, ara perdona, perquè aquí... M'he tornat enradera, m'he tornat enradera, i la deixó i la càtia ens havia fet una altra qüestió, però a mi s'havia quedat, una miqueta lenta, s'havia quedat això altra. Responent el que he comentat de Cati, jo crec que això de l'invisibilització de les dones lesbianes és humita, perquè les lesbianes estem a tot arreu, però quan dic a tot arreu és a tot arreu. Des de... que això era el súper fins a les mestres, professors... La setmana passada es va... Documenta, documenta és la... És una mostra d'art que es fa a cada 5 anys, des del 1955 es fa a Càrcel, té la més precisiós del món, doncs el grup que porta tots els catalans a la documenta és un grup de 5 lesbianes, que es diu a Consoni i són del país Barsk, i estan allà, a elles, això sí, ningú sap que són lesbianes, bueno, ningú, sí que se sap, no són referents i de més, però estan allà. Mestres, un munt de mestres, que són lesbianes, estem a tot arreu, però què passa? No ens hem significat amb el moviment a LSBTI, perquè com tenim el doble sostre de vidre, com a lesbianes i com a dones, el que fem és ens... ens miscullim, ens fiquem pels... per les esquerdes i allà estem, estem totes. Aleshores, el que estàs dient és que les dones lesbianes tenim aquest doble sostre, que encara que anéssiu al FAC, en aquell moment, era molt més difícil per nosaltres, com a dones lesbianes, significar-nos, ells no ho van entendre, perquè era ells que era el moment de tirar aquest camí endavant, i que nosaltres vam haver d'anar una mica al darrere, o moure'ns per altres camins i continuem fent aquesta tasca de manera molt més silenciosa. Sí, exacte. I moltes lesbianes, que no s'atrevien a dir que eren lesbianes, van trobar en el feminisme, doncs, una paradota perfecta per estar allà, sense manifestar-se com a lesbianes, sinó com a feministes, que bueno, el doble estigma. Jo com a coses pendents, sobretot a la meva generació ho parlem molt, són els mètodes de protecció quan mantens relacions sexuals. Els homes en tenen molts, però les dones tenim molt poca informació sobre aquest tema i tampoc estem protegides amb les malalties de transmissió sexual. Jo crec que és un tema que se'n parla molt poc i que entre les noies, sobretot quan comencem a tenir relacions sexuals entre nosaltres, ens entren molts dubtes. Jo crec que aquí és una tasca pendent, sobretot, de cara a la gent jove, i que s'hauria d'investigar i que s'hauria d'impulsar. Sí, a més, és caríssim. Ho dic perquè era pel prait, doncs, clar, com la campanya, és bollomami, per lesbianes que hem hagut de fer, i a quadrants d'aquests, no? Caríssims. De veritat, és com per netejar-lo i es tindrà una pinça, perquè és caríssim. Jo no sé què valen els condons, però... No ho sé, no tinc ni idea. És igual. Però jo crec que són quatre vegades més cars, perquè són productes per dones, doncs jo crec que deuen tenir el 20pq d'Iba i tot. I després que no és de gent els coneix, vull dir que... que després és això, que vas de mantenir les relacions i dius, jo com em protegeixo i no en tens ni idea, i busques per internet i veus coses i busco això. Com s'utilitza, com... Si hi ha constant d'entendre, que les dones és bianes, amb molta gent li costa entendre, que pel fet de no existir un fallo en allà, doncs sembla que no hi hagi sexualitat. Cosa que no és cert, perquè quan una dona prova estar amb una altra dona, ja no hi ha tornada enrere normalment. Ho sento, però algú ho havia de dir. Doncs ja està, ho dic jo. Per tant, si no tenen sexualitat, menys tindran un formatat sexual. I aleshores, per això és tan car, perquè dius, és una cosa així de l'Àtex, no? Que dius, no agafes un reservat. Vull tal que el fas 4. Doncs no. Però sí, per la menstruació, vull dir, ja també tenim tots els problemes que hi ha, no? No, ja hi ha que sí, per la menstruació... Vale, a veure. No, no, no, que quan estàvem parlant del preu, això dels elements de defensa, i els que no són de defensa, que són del dia a dia, com poden ser les compreses, com poden ser els tàmpags a tot plegat, vull dir, també hi ha aquest problema, que encara no hem aconseguit una justícia allò, i dels impostos que rebaixin. Però parlem de les higienes, o parlem de la copa menstrual, perquè si no ens anem de tema. Ja es veu que jo tinc una tendència. Aleshores, creieu que per fi tenim un lloc de rellevància, que pugam tenir els nostres grups, o sigui, han existit grups de lesbians, 15 han persistit al llarg d'aquest temps? Jo vaig entrar a una entitat, de la qual ja no formo part, que és l'Observatori contra l'Homofòbia, precisament perquè buscava un lloc socialitzar, i poder lluitar pels drets, i em vaig trobar que no hi havia cap dona en aquesta entitat. Jo crec que encara ens costa, trobar els nostres espais dins del col·lectiu, la meva opinió, la meva experiència, i crec que amb molts espais, crec que encara ens costa la meva opinió. Costa que ens empudarem, que ens ho creiem, que siguem presidentes i no vis a presidentes, i que entomem aquests temes en primera persona. I jo personalment vaig ser que, ara perquè sé que estic avollosa en teoria, avui dia estic més ficada, perquè he hagut d'entrar molt en el circuit, però inicialment jo buscava una entitat a LVT, o de lesbians per formar-hi part, i em va costar molt trobar, i vaig enviar que l'hagués vicat, no vaig veure la resposta, i al final vaig acabar l'observatori. Però sí que crec que ens falten espais de socialització, de unió, jo crec que sí. Potser aquests espais els hem de crear nosaltres, i no anar-los a buscar on ja estan fets, ja tenen una estructura molt marcadament masclista, en el sentit que no deixen de ser companys, les entitats en què parlem, però sí que és cert que l'escenari, quan puja en totes les entitats LVT a l'escenari, doncs, clar, a la Cati, presidenta de la família, però que ja ho tenen en els estatuts, que, com el 80% dels components són dones, el 80% que formen part de tal, doncs ha de ser una dona, i el vicepresident un home. I després l'Anna, plenzuela de Crisàlis. Per tant, una cosa que els hem dit aquest any, aquest any és busqueu, feu que surti les dones, les dones lesbianes, de les vostres associacions, i que siguin les que pugin aquest any a l'escenari, aquest any o en el futur, perquè la fotografia és molt clara, és tot homes, menys l'Ana Valenzuela i aquesta senyora, i jo que vaig pululant per allà. Amb això d'espais per lesbianes, vull dir... No dic que ja que estem parlant d'espais de lesbianes, i aquí a la màgia girant, vull dir que no hem parlat del Daniels. És cert, tens raó. Perquè vull dir, això, quan es recupera una història, també s'ha de recuperar aquestes historietes que tenen més força del que semblen. Aquesta no us volia donar en veja. No, el Daniels va ser un bar que estava al Senyor Vasi, i era un bar de lesbianes, i per tant era fantàstic. Aquí tinc l'emparo, que també era cliente d'allà. Vaig estar 10 mesos treballant, cada dia estava obert, i us asseguro que era fantàstic, meravellós. Ojalà encara existís, perquè de veritat que no us ho cloríeu. Venia la primera hora amb els treses de casa, amb la bossa de la compra, venia a les estudiants, perquè hauria mal a les 6 de la tarda o a les 6, a les noies estudiants, amb l'uniforme, i a última hora de la nit ens venien les dones al teatre, les actrius, no puc dir nom perquè ens estàvem vives i tal, però venien també del Molino, les vedets del Molino, models. Era una cosa fantàstica, meravellós. Era com un papa anglès, net com una patena, perquè era absolutament tal. Després estava la Daniela, que s'ha dit que ha organitzat teatre i partits de basc, molta activitat, i jo posava música també. Era fantàstic, amb un timbre, que era una llum vermella que s'ensenia, i quan venia a la policia s'ensenia a dins o a la pista de ball, i tothom deixava de ballar. Era tot una experiència. No perquè quan es tractava de parlar d'espais i de llocs per ser, doncs esclar, hem de pensar que sí que hi ha hagut tant de sedents, que no es cal repetir-los exactament igual, però perquè no. La Rosa, el Patmos... El Mèmbers. Però no us parlaré de batalletes, però sí que existien, i això algun dia s'haurà d'escriure, s'haurà de parlar de tot això. Efectivament. Era el que tenia la clandestinitat. La clandestinitat tenia el punt tractiu de la cosa prohibida, i aleshores era com una gran família. Venien de tot Catalunya. Venien gent de fora i tal, també. Sempre estava ple. A més, era un fum i tal. Moltes històries condensades allà que veurem una família. Perito? No, només era jo, perquè estem en un lloc de història, s'han de posar unes fites. En aquest cas, ja penso que és important tenir-ho en compte. Una cosa és com sempre la militància. Avui en dia no està bé dir militància, l'activisme, i una altra cosa també són tots els espais de compartir, de plaer, de benestar, de poder ser-hi. Amb aquest sentit, penso que és important. Sí, ens hem d'entrar sempre. Jo què sé, ara te'n puc explicar. Vaig organitzar fa anys, el 2013, durant quatre anys, amb companyes i socies, i creuers per les vianes pel Mediterrani. Fàneu coses diferents. Ens venien gent del Perú, parelles del Perú, ens venien a fer el viatge, a treballar només per venir nosaltres. És a dir, no vens forma d'organitzar-nos. O sigui, potser el que hi existés no ens serveix. Hem d'inventar-nos. Això ho farem nosaltres. Hem d'esperar que ens ho facin. Sí, a més, estic molt d'acord amb això que acabes de dir, que ho haurem de fer nosaltres, ningú farà per nosaltres. Jo per acabar, abans de passar el tort de preguntes, sí que m'agradaria que et diguéssiu si teniu alguna autocrítica amb la tasca de les dones lesbianes des de l'any 77. Bé, jo vaig aprendre aquí, en aquesta casa, a l'època de la clandestinitat, que si demanaves l'absolució, era possible que et condemnessin a mort. Això ho deia per quan portàvem tots els papers clandestins a la cartera, i a les hores, si t'agafaven, has de dir que portaves això, perquè si no, te'n col·lomeran això i tota la resta. Ho dic per parlar de les autocrítiques. És allò si demanes l'absolució. Vull dir, segurament hem fet coses bé i coses malament. Però ho hem intentat. Això és molt important, haver-ho intentat. I, evidentment, amb una perspectiva, avui en dia, per exemple, que ara que veig que hi ha gent de les institucions, hem de pensar que també tenim tota una sèrie de lleis. Sabem els límits. Sabem els límits de les lleis, que és allò del que hem estat dient dels sostres de vidre i tot plegat, però vaja, benvinguda a siguin, les lleis aquestes. Les veus, és això, que dius que hem pogut fer-les millor aquestes lleis. I moltes les hem fet de pressa al final d'una legislatura, perquè no sabíem si podíem fer-la anàl·la a la legislatura següent, però ja estan fetes. Hi ha temes d'aquests, que penso que, a la mesura que som dones conscients i responsables, assumim la responsabilitat, justament això. Autocrítica, tota absoluta. Jo crec que és molt necessària autocrítica, de nosaltres mateixos, i de tot el moviment, de formes de treballar, formes de relacionar-nos, com he comentat abans, hem de ser solidaris, hem de treballar juntes i junts, no vol dir que ens en anem al llit tots plegats, sinó d'ostres anar cap a una mateixa direcció i no dispersar-nos. Autocrítica per als lesbians, també en concret, és... No voler prendre protagonisme. Potser pel fet de ser dones, que sempre ens costa parlar en públic, que a mi no m'agrada parlar en públic, però ho he de fer, perquè estic obligada, tinc l'obligació moral de fer-ho. Per tant, aquesta relaxació de dir que parli un altre, o que parli en ells, per tant, aquesta migibilitat, que suposadament parlàvem abans i tal, és culpa nostra. És culpa nostra. No és de ningú més, és nostra. Per tant, hem d'agafar el poder nosaltres, perquè som poderoses, som lesbians, i sabem el que significa la paraula lesbiana. Som amazones. Ho sento molt. Estem lluitant, continuament, hem lluitat des de petites, però normalment des de petites, i hem anat en contra absolutament de tota aquesta societat. Per això ens hem fet a nosaltres mateixos. Són persones lliures, perquè no hem tingut que dependre mai econòmicament d'un marit en concret. Això no significa que totes les dones, evidentment, estic fent uns anàlis, però que aquest poder l'hem de saber transmetre també per poder agafar l'espai. Els espais públics, els periodistes els tenim, doncs volem els espais públics. Jo, com autocrítica, sobretot a la meva generació, el que faria és que no ens oblidem, que tenim memòria, que el que ens ha costat arribar fins aquí, i que això, en qualsevol moment, ho podem perdre amb l'extrema dreta, com la tenim. Jo crec que és una mica el que es diu Maria, però és entendre el que vol dir solidaritat, i entendre que moltes vegades, si no anem plegades, els altres són els que passen endavant, i són els que parlen per nosaltres, i jo sempre dic una frase que m'agrada molt, que és, la història ens ha tingut visibilitzades, i la història l'hem d'escriure nosaltres, perquè els altres no l'escriguin. Jo crec que aquest seria una mica l'autocrítica que jo faria també a nivell generacional. I després és una mica reforçada. I després és una mica reforçant, i m'imagino que anem acabant, reforçant el que he comentat abans, no hi ha cap diferència entre el moviment LSBTI i el moviment cuir. Són tots els mateixos. Ens complementem, i la teoria cuir, i de més, reforça tot el LSBTI. Per tant, no hi ha cap discontinuïtat entre una cosa i l'altra, com fa a vegades, el món acadèmic i l'universitat, que això ja ho he comentat abans. Per tant, no intentem dividir. Hi ha una tendència a dividir, també una tendència políticament interessada a dividir. Nosaltres estem junts amb aquestes qüestions i altres qüestions també. Estem junts i per tant, hem de treballar juntes. Juntis i totes plegades. Molt bé. Passarem a la ronda de preguntes. Si algú vol fer alguna pregunta. Gràcies a totes per les vostres intervencions. Jo potser no tocaré directament els temes que toca d'aquí, que tot em sembla molt important, però ara sentim-vos a parlar de l'enveniment que és el Pride. Vaig fer un descobriment fa poc i estic parlant una mica d'història de genealogia de memòria, perquè és el tema de l'acte. Vaig descobrir una cosa que no coneixia per res, que són els matrimonis de Boston, els matrimonis de Wesley, que era una institució que estava completament acceptada a l'àrea del nord dels Estats Units, pel qual dues dones podien viure en matrimoni, ja siguin finalitats econòmiques perquè dues dones poguessin viure una relació sexual efectiva i això estava completament acceptat. Llavors vaig llegir també els treballs de David García deudé sobre això, que tenia dues hipòtesis. Una és que hi havia una tolerància en aquell moment molt més gran respecte d'aquestes coses i que això va anar desapareixent al principi del seu avi. L'altra, que també podria ser probable, que ningú se li passava pel cap que dues dones que vivien juntes perquè les dones no t'havien desig. No sé si m'agradaria saber quin paper té dins la vostra memòria, la vostra analogia aquest tipus d'institució i si no considereu que potser, com algunes persones estan intentant defensar l'orgull, s'hauria de remontar, llavors, a potser 1889, quan Jane Adams, per exemple, i l'enquistar, obren una comunitat de dones on les dones viuen a matrimonis de Boston que han completament acceptat per Chicago i per tot el seu entorn. Ja sé que és una pregunta molt específica, però m'interessa veure si teniu aquesta analogia com integrada com una part, diguéssim, de poder viure com el tenen llibertat. Perdona. Jo crec que no podem parlar del... en s'haurien de remontar Saffo, que per altra banda va ser la potesa més important que ha hagut mai, però el fet de ser les llana, doncs, sempre s'ha de deixar una mica de banda, però és tan important com omer en el seu moment, i això no es parla, però ja es parlarà. Sí, els matrimonis aquests, hi ha hagut sempre maneres d'escapolir-se i d'ajuntar-se les quantes escriptores catalanes que no s'ha dit mai i que vivien amb la seva ajudant i tal. Això ha existit sempre. No hi ha cap origen. El segle XVIII i XIX ha existit sempre i ens hem anat com ho flanquen com hem pogut. La història d'Anlister, en la terra victòriana que ella va aconseguir viure en la seva parella i si anem a buscar els orígens, és que diu Maria, ens n'anem molt enrere. Sí, és evident des del punt de vista d'històric, de reclamar sempre una genealogia que no són les primeres ni les úniques, i aquesta genealogia te'n vas al principi dels temps. És una de les coses que justament et dona a l'empolarament, aquest que diu la Maria, també te la dona tota aquesta genealogia de dones que, si se n'han sortit, nosaltres també ens en sortirem. Sí, hi ha casos d'aquells que són molt emocionants i, a més, en forma literària, perquè el que conservem és la literatura i això també és una cosa que no hem dit, que les lesbianes, el paper de les lesbianes a la literatura, i tant per trencar els estereotips. És un altre tema, però sí, sí, molt ben vist. Hola, soc santa, ui, és que se'm sent molt, ara. No, més que res, ratificar això que diu la Maria en aquests moments i vincular també amb una cosa que abans heu dit respecte al moviment. El moviment hi ha hagut una part que no s'ha sentit vinculat amb els reconeixements legals que hi ha hagut. Això que he implicat en els de aquests reconeixements, com és el matrimoni igualitari, el col·lectiu eren uns excluïts socials, sí o sí, fossis ric, pobra, dona, lesbiana, home, gai, etc. El moment de que hi ha l'opció de que tu tens un reconeixement patrimonial, matrimonial i que la teva condició no et condiciona la teva vida és una opció anar contra el sistema. Abans era sí o sí, anaves contra el sistema. I això veig que una part del col·lectiu que ho troba a faltar o no ho ha assumit. I en aquests moments, aquestes contradiccions, que és una cosa molt dinàmica del col·lectiu, hem d'estar molt emetents en el sentit que hem d'estar units en la diferència, que això costa una barbaritat i evitar les cinquenes columnes. Més que res, perquè ja ja no és d'ara, portem 10 anys a nivell europeu, jo se me'n recordo el pit fortuint, aquest fenomen que va haver-hi a Holanda, que enfrontava el col·lectiu de gai si les vienes amb el col·lectiu islàmic, per tant, buscar la divisió de les nostres lletres. Les nostres lletres sempre han sigut la fortalesa, juntament amb el moviment feminista. Si no hagués hagut el moviment feminista, Stonewall no hauria existit. Per tant, aquestes vinculacions és el nostre poder, és la nostra força i hem d'evitar com sigui la divisió del cinquenó columne que s'està posant a dintre. I això costa una mica d'entendre per molta gent, però és que és això, és que se'ns va la vida nostra, i per tant, volia ratificar el sentit aquest que la unió de la diferència és el que ens fa forts. Ara, amb un referent, que és el Jordi Petit que està aquí. Bona tarda. Jo només vull agrair tot allò que hem après de les companyes lesbianes des de molt al principi, des de la Greta Lamman, passant per l'Empar Pineda, i també la pràctica que vam tenir a la coordinadora i lesbiana, quan les companyes del Grup Lesbos ens deien, no, si nosaltres volem fer festes, nosaltres sols. I per què? Nosaltres sols. Perquè si escola, quan s'ha volgut pirar i comença a fer la punyeta, doncs estarem incòmodes. Perquè, a més, els homes vulgueu no preneu la iniciativa, decidir-ho, apageu la llum, enseneu la llum, poseu aquell, és a dir, el treball mixte en els homes gais dins l'activisme, ens ha fet aprendre moltes coses que potser no hauria estat possible dins de fora de l'activisme. A mi em va sorprendre... Hola, sí? Em va sorprendre molt el que passen els països escandinaus, Dinamarca, Sueza, Noruega, Holanda... Aquelles associacions són mixtes dels dels anys 560. I, simplement, un cop a l'any les dones fan un assemblea a part de si deixen una sèrie de coses i després continuen amb el treball mixte. Clar, d'escandinàvia a la mediterrània, hi ha un largo trecho, per entendre'ns, però penso que el treball mixte ens ha permès aprendre moltes coses en els homes, com a gais i com a homes que hem rebut dins d'una educació tan masclista com la resta d'homes. Segurament els països escandinaus tenen altra cultura i, potser, aquí el masclisme era una mica més potent i potser era per això. Gràcies, Jordi, perquè tu ets una persona molt important dins del col·lectiu i, per tant, gràcies també per haver vingut avui. Jo penso que les vianes sempre hem estat una fronquissa entre el moviment LGTB i el moviment feminista i, en aquesta fronquissa, moltes vegades hem perdut la referència del ser lesbiana. És a dir, jo no sé què pensareu, però tu ho has vist molt bé. Maria, quan ella s'anava m'ha dit que tenim una tendència brutal a parlar de tot dins de nosaltres i tenim una tendència brutal a jutjar-nos en el moviment LGTBQ i el moviment feminista. I en aquesta doble besant que estem molt còmodes i que funcionem molt bé, ens costa molt parlar de nosaltres, de nosaltres i enfocar-nos en nosaltres i parlar des de nosaltres. I jo penso que potser aquesta és la tasca primordial que haurien de tenir les lesbianes sense perdre de vista ni deixar de fer activisme ni en el moviment feminista ni en el moviment LGTBQ però si fem una tasca de recentralització de la mirada dins i dins que van fora amb lesbianes i m'agradaria saber què si tenia alguna mena d'estratègia de quan esteu en algun lloc i veieu que us esteu en el perquè tenim aquesta habilitat i facilitat per recentrar-vos. Estem treballant aquesta estratègia. Estem treballant aquesta estratègia. Xava que no t'agradaria sortir aquesta idea i t'hauríem de pensar-te així. Jo sempre he tingut la sensació que com a dones lesbianes sempre estem fent feina pels demés, sempre. I dius a veure quan ens tocarà a nosaltres el moment que per això hem fet aquest prai que tenim el grup que tenim i hem volgut fer aquesta feina però és working progress que ara m'estimo. Som mares, de fet som mares, som cuidants sempre, estem cuidant. Sí, estem totes seguides. Doncs mira, les farem totes seguides i després la recolliu, si us plau, perquè així anirem tancant. Bueno, primer de tot felicitar-vos per la conferència perquè la veritat és que jo crec que és una tasca molt útil avui dia i tres coses que vull destacar la primera la falta de referents que jo trobo en aquest país és molt difícil trobar ja no només a l'enemic públic a l'enemic mediàtic sinó també a nivell que jo crec que a la persona que fa una part del col·lectiu LGV a nivell individual pot ser un referent malgrat ser una persona anònima des de les xarxes socials des dels seus amics des de publicar un article on diari o un motge de premsa trobo que aquest punt està com molt... hi ha una barrera per trencar en aquest punt. Després de segon punt la falta també té la veritat de trobar llocs o no que és un espai de col·lectiu LGV així com llocs per exemple de si se'n sent bé sí, val, sí una miqueta més, val em sentiu bé? Sí, vale el que es comentava, segon punt és la falta de llocs el que són per trobar gent així com hi ha molts llocs o més habitual però hi ha llocs per trobar gent de col·lectiu LGV és molt difícil o a menys parlo des de la meva experiència i després el tema de... deixava un punt que no sé era quin era perquè s'ha menjat al fil per veure-me una altra cosa era el... si la visibilitat la visibilitat en el que són els mitjans de comunicació jo trobo que es parla molt del tema de les agressions que va deixant molts nois una platxes i una... vinguda a un passeig malítim però jo crec que en aquest aspecte no s'ha aproféïnat parlant jo des d'aquí el que us voldria preguntar encara que jo tinc una part d'aquesta pregunta però que sempre és una part sesgada o parcial jo m'havia preguntat-vos que pot fer una persona en aquest cas com jo o com tots nosaltres per poder difondre més i conscienciar més per el que és el col·lectiu LGV això és tot, gràcies disculpeu que torni a intervenir jo només... volia posar l'accent que històricament a mi m'ha semblat el més transgressor que ha portat el moviment LGV les lesbianes que és la maternitat és a dir la maternitat entre dues dones a mi em sembla que trastoca tota l'esquema masclista terosexista, paternalista i a mi em sembla que aquesta és una grandíssima aportació a fer visible la diversitat la maternitat lesbiana a mi em sembla que és una aportació sensacional que ha arribat en el moment que s'ha pogut i en aquest sentit a mi em sembla que és la vanguarda del moviment les famílies operantals i especialment la maternitat lesbiana només posar l'accent amb això de les gràcies enllaçant-me el tema de espais de sociabilització de festa, de plaer heu trobat a Sitges, aquest espai de llibertat o l'heu hagut d'anar buscant un altre poble perquè Sitges està bé copat pels gais a veure ara s'està parlant de repent no sé, us he donat per preguntar per espais per sortir que us he donat per preguntar per espais per sortir no ho sé, no som una guia a nosaltres tot el carinyo del món no ho sé de fet, nosaltres com a les vianes que és el motiu de la taula hem estat buscant sempre els nostres espais entre nosaltres mateixes entre amigues i demés és molt difícil però nosaltres som persones absolutament normals i corrents i això com qualsevol altre sempre es busquen els espais en funció d'uns una mica de... d'afinitats eh aleshores, com a taula acompanya sobre els espais a petites poblacions i demés no ho sé, jo ho conec dones que han agafat, han comprat una caseta entre vàries al marisme i s'han anat ja de grans a viure al costat del mar però són opcions altres que no o que tornen a viure en comuna, quan érem joves vivíem en comunes en aquella època i ara potser tornen a viure en comunes perquè en la residència de persones grans no són espais que se sentin incòmodes lògicament perquè encara falta molt exacte jo sí, si em permets vaig a unir aquesta pregunta que acaba de dir-la de veritat que estan llegades estan verte per unir aquesta i el comentari que ha fet el Jordi Petit les lesbianes que opten per per tenir fans per tenir aquesta maternitat compartida o no com a mares lesbianes el que es troben és que no encaixen ni dintre del món heterosexual no entorn l'ésbic del que està engaudint fins al moment de tenir fills si les seves companyes no tenen fans i aleshores el que fan és venir amb la nostra buscar aquests espais poder tornar a estar en un ambient relaxat entre lesbianes que a més a més tenen fans aleshores el que fem és buscar aquestes xarxes de suport i és el que hem fet sempre i hi ha si ets més gran i tens la possibilitat de tenir família o de tenir fans busques altres tipus de espais, te'n vas a Sparks en companyia de les teves amigues lesbianes que també tenen fans i una altra cosa, viatjar que lesbianes no és per res però els agrada ens agrada molt viatjar és a dir, així com te'n vas a qualsevol lloc del món i sempre et trobes un català doncs també et trobes lesbianes, està ple perquè doncs bueno ens agrada, ens encanta conèixer altres cultures i conèixer altra gent i de més és cert, no ho s'ha passat aneu al últim racó del món i allà hi ha un català dius de veritat, sí, sí, sí doncs això estem a tot arreu per tant, lesbianes també i sempre viatgem, és a dir, de fet la nostra il·lusió és no sé és el final, que el final també ho sabem com s'acaba, ojo per tant doncs sí, viatjar altres formes és a dir, ens podem inventar coses, ens hem de ser creatives hem d'inventar jo què sé, deixant-nos les cases australia a Portugal, als 100 units deixant-nos cases i d'intercanvi jo què sé, per què no per què no algunes ja esteu pensant això si ja no hi ha més preguntes donaríem la taula per tancada agrair la vostra presència aquí i espero que un forro com aquest es torne a repetir en futures edicions, que no es quedi només en unes, sinó que puguem repetir-lo a Inrer Eany, moltes gràcies