 שבת, שביל להסירי בבוקר, מתעורר כמו כולם, הרע של הבומים. יוצא מיד החוצה וססיבו במושר ונרמושם, הבנתי שמה שפה לא בסדר. ואז אחרי כמה דקות אימא שלי מתקשרת אליי, מכאן, מיכיני, ואומרת לי, הם כאן. אומרת יש מחבלים, ואז תוך כדאי אני מחזיק את הטלפון ויומרת לי שמיירו באח שלי. באותו רגע כשאימא שלי אמרה לי את זה, שהם ירו בו, אז הלכתי לחבר, סבתי אותו, ועוד שניים, היינו ארבעה, כולנו עם נשקים, ובעצם התסנו תוך שלוש, ארבע דקות הגענו לכאן. הוא פרקנו מעבר לגבעה שם, וירדנו בשדות החסופים עד לעסוללות כאן למטה, ובדרך הסוללות, והחלק הנסטר שלה, התחלנו להתקדם, ראינו שלושה, או ארבעה מחבלים פה, התחלתי לראות לכיוון, כדי נסתים שוך אותם אלינו, כדי להרחיל אותם מהבטים. שילה הרבה יררי עלינו, הבנו שמי שהוא יורא עלינו. בשלב מסוים בעצם הגיע איזשהו כוח צבאי כאן, ובעצם חיפשו את המחבלים. זה מראותנו, ובעצם כנראה התחילו לראות עלינו, ואז גם שלחו עוד איזשהו כוח, להגף אותנו מצחון מזרח, ואז הבנו שהסיטואציה היא מאוד מאוד בעייתי, זה היה כבר עם נשקים עלינו, זה רק תתנשק, ירמנו ידיים ופחברנו אליהם, ככה בצעקות, ובהבנה שאנחנו לא אוהב. הכוח המשיך ושם, ואנחנו בעצם נשארנו פה לבד. התחלנו לסרוק את כל המשקים פה, ובעצם לתאר את האזור. כל האזור הזה היה בעצם הסוכה של ההורים שלי, כי זה היה סוכות. אך שלי שכב כאן בתוך הסוכה. כל זה היה דם עד לקניסה עד למדרגות שם. כל האזור הזה בעצם היה מלא בתרמילים, וזה כל הכדורים שעשפתי פה בעצם. בשלב מסוים הגעתי עם יחידת דיור של השכנים שלי, שהם נדודים, ראיתי שבעצם היא נעולה. הגעתי איזשהו שני אמאמניקים שהיו פה בסביבה, ביצענו פריצה פנימה ביש, ואז גילינו שהבנדות שלי בעצם ירוי בפנים, כאן הרי מת מהיבודם. הם ירו בו, באותה סיטואציה, האמח שלי, זאת אומרת שכולם מתפזרו מהר, כשהבינו שיש פה מחבלים. הוא הצליח להגיע על היחידת דיור שלו, לנעול אותם מבפנים, אבל הוא עבר יותר מדי זמן. שונות חיים שלמים להתמודד עם כל העובדן הזה. ושום דבר עוד לא התחיל בעצם. יש פה מלחמה מסביב, כי היישוב מפונה, וזה הכל מבולבל, אתה רק מחכה שכל יום הסתיים, אם אתה מצליח לירדם, ולעבור הלאה, ולעוד יום, זה הכושי המנטליה, נפשי הכי גדול פה. כי העובדן הוא עובדן, אבל אנחנו עוד לא בכלל בעצם מתמודדים איתו.