 Bon dia, sóc Vic Luis McNally, sóc aquí en representació del rector que no ha pogut ser, està de viatge, sóc vice-rectora per l'organització i projecte acadèmic de la Universitat, però també sóc professora d'aquesta facultat concretament d'anglès de primer, o sigui que molts de vosaltres me'n veureu d'aquí uns mesos. I comencem directament en aquest acte d'inauguració del curs 2017-2017 i dono la paraula al Degà, al professor Sergi Torné, que presentarà la conferència. Moltes gràcies. Doncs molt bon migdia a tots, la vice-rectora, els col·legues, els estudiants, i benvinguts a aquesta conferència inaugural de la Facultat de Traducció. Veig que la nostra interpretació de signes ha captat tota la vostra atenció. Ho entenc, és normal, si jo estés assegut a l'altra banda també estaria mirant cap allà, és molt difícil competir amb això, però aprofitem per donar-li la benvinguda també ella i les gràcies per ser aquí. Aprofito per dir que si hi ha algú que té dificultats, algú que necessita seguir la interpretació pot seure més endavant, perquè potser des de darrere no es pot, és difícil però podríem mirar de trobar un forat. La lliçó inaugural és un acte important en la vida de les nostres facultats, perquè marca l'inici formal del començament del curs acadèmic, tot i que les classes ja faci uns quants dies que han començat, i per això avui vull agrair abans que res, tots just començar, a la nostra conferència, a la doctora Lola de Badia, que hagi acceptat ser aquí avui entre nosaltres i que ho acceptés des del primer moment que li vam oferir aquesta possibilitat. Crec de veritat que és un privilegi, per a tots nosaltres, poder comptar avui aquí amb la seva presència. Si en aquest auditori hi hagués només professors i gent del món acadèmic, el meu paper veí aquí seria totalment Valder, perquè la Lola Badia és un nom ampliamente conegut, no només de l'àmbit de la literatura medieval on és ella experta, sinó també dins de la cultura del nostre país. És possible que molts estudiants també la conegueu, perquè darrerament ha col·laborat amb televisió de Catalunya en la divulgació de la figura i de l'obra de Ramon Llull. Però per si de cas hi ha algú que encara no la conegui, us en faré un retrat molt, molt ràpid de la seva figura i dic molt ràpid perquè és impossible fer una explicació de tot el que ha fet a la seva vida acadèmica que sigui breu i, per tant, em limitaré a remarcar les coses més bàsiques. L'Ola Badia és, des de fa, hi ha una pila d'anys, més de 30 anys, catedràtica de literatura medieval a la Universitat de Barcelona. I des d'aquí ha dut una llarga i empísima carrera de recerca sobre la literatura medieval catalana. Ha publicat, vaig prendre la molèstia de contaro, ha publicat més de 40 articles en revistes especialitzades, una d'ogena de llibres i molts capítols d'obres col·lectives. I en tota aquesta feina que ha fet, ha bastat molts dels temes centrals a la literatura catalana medieval, des de la lírica i la narrativa de tradició trobadoresca fins a la cultura literària dels escriptors del 300 i del 400. Entre els seus estudis ocupa un lloc central a la figura de Ramon Llull, que va ser un dels pensadors més influents de la cultura europea, no només catalana sinó de la cultura europea medieval. Avui ens parlarà de la relació que té Llull amb la tradició. Llull va ser un personatge amb una producció vestíssima i molt rica. Nosaltres només mirarem una part d'aquesta producció, una part d'aquesta figura tan complexa. Llull té un interès inegable per la tradició, perquè ell mateix va ser un escriptor plurilingüe, va escriure no només en lletí, que era el que es feien els escriptors cultes a l'època, sinó que també va escriure en llengua vulgar, i va escriure ciència en català, que no era habitual a l'època. I en segon lloc, perquè ell mateix va ser traductor i va promoure moltes traduccions. Endins, encara que sigui només mínimament en aquesta faceta de la figura de Llull, pot aportar llum el que vol dir ser un traductor avui en dia. Perquè tot i que el context cultural en el que va produir la seva obra, i tot i que els pressupòsits els quals parteix són avui molt llunyants, el tema central que el preocupa és el mateix tema que preocupa els traductors avui en dia, que és el traductor com a pont, com a mediador entre dues cultures. Per això estic convençut que la seva conferència serà d'interès per tots vosaltres. A més, tothom amb qui he parlat, que ha tingut l'Olevedia com a professora, coincideix a firmar que és una gran comunicadora, una persona molt culta i molt amena. Amb la qual cosa estic convençut que aquesta conferència ens agradarà a tots. Deixo de parlar ja perquè no heu vingut aquí a sentir-me a mi, sinó a sentir la doctora l'Olevedia, i, per tant, li sabeixo ella la paraula. Bon dia i bona hora. Espero que totes aquestes elogis no els espatlla, ara, serà avorrida i pesadet. Això de Ramon Llull i la traducció tindrà tres parts. Primer, traduir, és a dir, fer accessible el saber. Dos, llull com a pont cultural. Les llengües de Ramon Llull. Començo, doncs, amb el primer partat. L'any 1450, el jurista mallorquí Ferran Valentí, que va viure aproximadament entre el 1400 i el 1476, enllestia la seva traducció catalana dels paradoxes de Cicero. El text, conservat al manuscrit a 1029 de la Biblioteca de Catalunya, va precedit d'un prolec extens construït com la dilatació d'un exòrdi on el traductor, d'acord amb la tradició retòrica, exposa detalls de la seva persona i de les circumstàncies que envolten l'execució de l'obra. El preloc de Ferran Valentí, a la seva traducció dels paradoxes de Cicero, destaca entre els altres espècims d'aquest gènere de les lletres catalanes medievals, perquè inclou una justificació raonada de l'escriptura en vulgar davant de l'escriptura en lletí. L'argument central és la necessitat i la dignitat de la traducció com a operació de trasllat del saber d'una llengua sàvia a la llengua vernacle. Ferran Valentí es presenta com a deixeble de Leonardo Bruni, 1370-1444, l'humanista i historiador Tuscar, que, a més de renovar la teoria de la traducció amb el seu directe interpretació, va traslladar del grec el lletí obres d'aristòtil i de procopi. Aquesta filiació intelectual dona autoritat a Valentí, però la manera com entén l'acte de traduir té molt poca beure amb l'exigència filològica del mestre italià que demanava als traductors, sobretot exactitud i precisió gramatical i l'èxica, l'exercici d'importar els continguts d'una llengua a un altre. Com deia ell, recte transferre. Ferran Valentí té una visió més l'àxa i pedagògica de la traducció. El model és, òbviament, Sant Geroni, el traductor de la versió vulgata de la Bíblia. El seu domini de l'abreu, del grec i del lletí era meravellós i encomiable, diu Valentí, però allò que defineix la grandesa de la seva tasca és que va fer assequible en lletí el text sagrat que conté el fonament de la fe i de la religió dels cristians. Si el model de traductor és Sant Geroni, vol dir que allò que dona sentit a l'acte de traduir és la voluntat de difondre uns coneixements imprescindibles per la vida espiritual i moral. La parísia lingüística i la sabiesa gramatical no deixen de ser un simple instrument. Després de Sant Geroni, Valentí esmenta Buesi, Tarensi i el seu mestre, Leonardo Bruni, presentat com l'autor d'una tasca providencial d'acustament a les fonts del saber clàssic i, alhora, com un promotor insigna de l'escriptura en llengua vulgar, ja que Bruni va ser admirador i estudiós de Dante i traductor al lletí de textos escrets en vulgar. Valentí reconeix les seves limitacions davant d'un model tan insigna, però recorda l'actor que la feina que li ofereix, la seva versió catalana dels paradoxes de Cicero, forma part d'una tradició nostrada, la dels que han traslladat, transferit o transportat, diu, seves valuosos d'altres llengües al català. La llista d'aquests precedents catalans en l'art de traduir, tal com l'entén Valentí, inclou Bernat Metge. Diu que a l'Usomni va anustrar fragments de Cicero, combinats amb materials presos d'aboc catxo, al costat dels traductors, la majoria anònims, dels best-sellers de la literatura clàssica i de la pseudoclàssica dels segles XIV i XV, les històries truyanes de Guido de le Colonne, les dècades de Titus Liby, la consolació de la filosofia de Boessi, els dits i fets memorables de Valeri Máxim i diverses obres de Flavi, Josep, Sèneca i Cicero. Els traductors d'aquestes obres s'esmenten tots junts en un paràgraf cortet, però, abans, Valentí, en dedica tres de molt llarg i festuosament farcits de referències clàssiques i teològiques a presentar el veritable pare de tota la tradició escrita en llengua catalana, Ramon Llull. L'estratègia retòrica de la presentació que Valentí fa de Llull consisteix en ocultar el nom de la figura estelar que està descrivint fins que no arriba al final del complicat procés que s'empesca. Diu, hi ha un escriptor que va inventar una art capaç d'explicar els cels, els astres, els àngels i els misteris de la divinitat el límit de les possibilitats de la men humana. Aquesta art, també, també implica perfectament la realitat material dels cossos submesos a la generació i la corrupció. Igualment com en Ees va penetrar l'infern guiat per la civila per saber el futur de la seva missió de fundar Roma, l'autor de l'art, emparat per la mare de Déu, guia els homes en la comprensió de la redemció de Crist que va baixar els inferns per alliberar els patriarques. El saber que transmet aquesta art és l'únic veritable, molt més enllà de les faules dels poetes perquè porta a la salvació eterna. La menció final del nom de mestre Ramon mostra l'orgull de compartir amb ell la terra natal, és a dir, l'illa de Mallorca. Situ. Aquest, el qual totes aquestes coses ha fetes acabades, és estat llum, glòria i honor de la gran illa Balear, doctor i maestra sobre tots els altres. Mestre Ramon Llull, nat per claríssims parents i per virtuts fet noble, les quals són Bertader i Indubitat mitjada, nobilitat, abadora i aconseguidora. Però aquesta definició final de la figura de Llull també conté una descripció molt concreta de la seva peculiar activitat de traductor, en el sentit ampli de transmissor del saber. I això és el que valentí admirava en Llull. Aquest ha volgut tantes i tals coses en llengua vulgar, hematerna, tractar i deduir. Ja et sia que, per donar a molts entendre i a aquells ensenyar, haja en altres llengües, tal doctrina, escrita i posada. Eus així, com valentí, acaba formulant dues nocions ben útils per comprendre Llull des del segle XXI. Per una banda, Llull destaca per haver volgut parlar de totes les ciències i saber-se en llengua vernacle, però, per l'altra, empès per una vocació pedagògica universal, també ha volgut difondre la seva eina d'aproximació al coneixement a través d'altres llengües. El pròleg de Ferran valentí a la seva traducció dels paradoxes de Cícero de l'any 1450 és el primer intent de perfilar una història del que avui en diem la literatura catalana. Aquesta construcció acadèmica era desconeguda al segle XV, però la reflexió sobre l'art de la traducció que valentí i fa ofereix una aproximació prou encertada a la matèria en qüestió. Hem après doncs que Ramon Llull va escriure en català sobre teologia, filosofia natural i moral, perquè havia concebut una art d'aplicació universal que el portava a donar-la a conèixer també en altres llengües. Derrera... Derrera seu, els altres torcimans del Sabè, que són els traductors del llegat clàssic, començant per Bernat Metge, constitueixen un teixit textual en llengua catalana que fa de coixir a la tasca de valentí, el novelll enostrador de Cícero. Valentí, com a traductor, es presenta en missió pedagògica. El mediador entre dos mons, el món del llatí clàssic, que li va ensenyar el seu mestre Leonardo Bruni, i el català dels seus concitadans mallorquins, que assegats de coneixements filosòfics, li havien encarregat la feina de traduir els paradoxes. Doncs ara ve el punt dos, que és Llull com a pont cultural. L'obra de Ramon Llull, escrita entre el 1271 i el 1316, destaca per la seva vestitud, més de 260 títols, per la diversitat dels temes que tracta, i per la seva dimensió plurilingua. Ramon Llull, 1232, 1316, era un laic de vida espiritual, molt intensa, que se sentia compromès en la difusió de la fe entre els infidels. El fet d'haver descobert la seva vocació apologètica als 30 anys, era privada d'una educació reglada a la manera dels intel·lectuals coetanis que pertenien al clargat, i que des de la infantesa aprenien lletí, lògica, filosofia, per poder accedir als estudis universitaris superiors de teologia i de dret. Ramon Llull es va dissenyar el seu propi currículum d'estudis d'acord amb les exigències de la missió que volia dur a terme. Per això, quan es va donar que l'educació pròpia d'un cavaller courtesà que havia rebut era del tot insuficient, va haver de cremar etapes aprenent lletí i les disciplines universitàries, però va fer una tria tan pragmàtica com excepcional al darrer terç del segle XIII. Va voler estudiar àrab, perquè Llull és un dels primers europeus que van compendre que conèixer la llengua de l'altre és l'única manera d'establir-hi un contacte fructífer. En el seu cas, l'única manera de fer-li arribar a les bases d'un saber que salva. Malauradament no s'ha conservat cap original àrab de les obres que Llull diu que va escriure en aquest idioma, però no hi ha dubte que era capaç de parlar-lo i que el podia llegir a escriure. Segons el relat de la seva autobiografia, la vida de mestre Ramon, l'aprenentatge es va dur a terme privadament amb el suport d'un esclau serraí sense dubte un home de cultura. A la Mallorca Conquerida, pregeu-me primer el 1229, el tràfic d'esclaus era un negoci molt difós i rendible i la família Llull està ben documentada en aquesta activitat. I els valentí també el segle XV. La primera obra de Llull és precisament la traducció d'un manualet de lògica escrit al segle XII per al Gasali. Primerament Llull el va posar en vulgar en versos apariats d'avui síleves i, més tard, el va donar en prosa llatina. Aquesta primarenca lògica del Gasali és l'única traducció pròpia mendita que podem atribuir a Llull. La va fer quan encara no sabia descobrir-te ell mateix com a escriptor. A partir del llibre de contemplació en Déu en efecte, la seva primera obra realment original, Llull no va parar de produir textos d'una creativitat insòlita. Si la traducció entra en el seu horitzó, és perquè es preocupa tossudament de donar a conèixer els seus originals en diverses llengües. Això és per descomptat el que compta que va passar amb el llibre de contemplació quan ell va fer la vida de Méster Ramon. D'una primera versió árab avui perduda, em va extraure l'original català que coneixem, corregit i augmentat respecte de la obra primarenca. I, més tard, el va refondre per donar lloc de com la de la cartosca de Bobert a París. La decisió de Llull d'aprendre l'àrab té d'entrada una finalitat pràctica. Per això, quan Llull proposava els seus programes d'acció per obtenir subvencions del reis de Mallorca i Dragó, del Papat o de les ciutats italianes, com Gènnova o Pisa, la primera cosa que demanava era la formació en llengua àrab dels futurs predicadors, que també havien de ser instruits en les tècniques de persuasió dels infidels que Llull havia dissenyat a partir de la seva art. El monestir de Miramar, a la Serra de Tremontana de Mallorca, va funcionar entre 1276 i 1300. Va ser el primer i únic gran èxit del programa missioner L'Olià. Tretze frades franciscans i aprenien la llengua dels serraïns i l'art de Ramon subvencionats pel rei de Mallorca. Quan ja era un ancià venerable, Llull va obtenir que el concili de l'església separat a Viena del Delfinat al 1311 reconegués un programa molt similar a les actes oficials de la reunió, però allí, el coneixement de les llengües dels infidels era el primer punt de la proposta. És delicat explicar, en poques paraules, quina era l'actitud de Llull en relació a les llengües i les tradicions culturals dels infidels que volia convertir. Una manera senzilla és parlar de llums i d'ombres. El cantollo minós és el que he comentat fins ara. Ramon va concebre un ambiciós artefacte intel·lectual, la seva art, destinat a ensenyar a reunar en termes rigorosament lògics, de manera que la veritat a la qual volia fer arribar als seus interlocutors fos una consecució deductiva, una consecució lògica. S'arriba a la veritat calculant-la. Si la raó hi consenteix, la voluntat de l'home es transforma. Per aconseguir-ho, Llull prescinteix dels llibres sagrats, la Bíblia, l'Alcora i tots els comentaris canònics. I redueix el coneixement a conceptes generals de bast universal, uns conceptes que tots els homes cultes del seu temps compartien, tant cristians com jueus com musulmans. Aquesta és la primera part de l'operació. La segona és la comunicació fluida a través d'un idioma compartit. Cal establir ponts amb els adversaris per poder-los atreure a la nostra banda. Llull és apreciat sovint perquè és un dels primers europeus que va parlar d'aquests ponts que permeten connectar culturalment amb els altres. La idea implica una dimensió de respecte pel contrari que avui valorem molt, però atenció. No s'ha de... per a Llull era una cosa purament instrumental. No constituïa el valor que alguns dels seus exegetes moderns, inspirats per a un ecumenisme ingenu, li atribueixen. Cal posar un exemple per entendre-ho. L'obra de Llull, que es presta més per glossar la seva actitud respectuosa amb els musulmans, i amb el jueu, si así, és el llibre del gentil i dels tres sabis. És una obra escrita a Mallorca els primers anys de la seva carrera d'escriptor, quan encara no havia sufert els revessos de la incomprensió amb què es va trobar repetidament. Ple d'energia creativa Llull imagina que tres mestres que pertanyen a les tres religions monotaïistes de la Mediterrània tenen el costum de discutir entre ells per veure quina és la fea vertadera. Una d'onzella alegòrica els mostra unes lletres escrites a les flors de 5 arbres, arbres, també alegòrics, que contenen els principis bàsics de l'art de Ramon sense que es digui explicitament que es tracta d'aquest sistema. En aquestes arriba un filòsof pagar que no coneix la revelació i que es pregunta desesperat pel sentit de la vida i de la mort. Els tres sabis, amb una sola veu, li demostren primer per raons necessàries l'existència d'un déu únic credo i després, per ordre cronològic, li descriuen els credos de les lleis respectives, la llei mosaica, la cristiana i l'islàmica, perquè el gentil pugui deduir racionalment el millor. Si es llegeix atentament, no de pressa, sinó atentament l'obra, no hi ha dubte que l'única llei que respecta les regles de les flors que ofer la d'onzella intel·ligència és la cristiana. Llull, llull mateix, ho explica més tard en algunes obres seves, com per exemple el llibre de Miqui Amat o el llibre de Marabelles, però en el llibre del gentil construeix un final retòricament absolutament sensacional. Els tres sabis es neguen a saber quina ha estat la tria del gentil i l'obra es tanca en una escena molt emocionant. Els tres sabis continuen discutint cortesament i reflexionant a veure qui té raó. No s'han de confondre la realitat i la ficció, oi? El llibre del gentil és la primera mostra de la gran ficció literària l'Oleana, una mostra del seu extraordinari talent descriptor. Podem quedar amb vedelits contemplant tres mestres, el d'un catedral, el d'una sinagoga i el d'una madrassa, que parlen amistosement a finals del segle XIII, tant com vulguem. Però, fins i tot, podem admirar la delicadesa en què Llull presenta el que per a ell són errors de les lleis de Moisès i de Maóma. Sí, però no oblidem que a la doctrina Pueril, que és un catacisme més o menys coetani del llibre del gentil, quan Llull ha d'explicar a un infant que és l'islam, el profeta és presentat com un estafador culpable de la condemna eterna de tots els seus infortunats seguidors. Llull recorre el cliché de migratòria habitual perquè ara no està fent ficció. Eus així les ombres en el tractament que fa Llull de la Cultura dels Infidels. Després de la coiguda de Sant Joan d'Acre, que era el derrevestió del poder cristià Terra Santa, el 1292, Llull comença a escriure llibre sobre la repressa de les creuades, en bascriu diversos, incitant els prínceptes cristians i l'església, a deixar davant dels enfrontaments interns i a dirigir els esforços militars contra els musulmans, tots, units, reis i ordres militars. Llull havia estat educat com a cavaller i el Líber de Fine de l'any 1305 ofereix molts bons consells d'estratègia militar. De tota manera, la victòria de les armes no és l'objectiu de Llull, és un mitjà. És l'instrument que ha de fer possible la pacificació de les lluites entre cristians i musulmans. Un cop sotmesos, els infidels podran escoltar, en ara, les bones raons necessàries de l'art i podran ser compensats de la veritat, de la fe cristiana. El suposat respecte de Llull per la religió mosaica ho veeix als mateixos condicionants. No es tracta de fer la guerra contra els jueus, naturalment, però Llull proclama repetidament que és un escàndol que els jueus gaudissin dels privilegis legals que se'ls concedien a Mallorca i a la Corona Dragó, que no es vegin obligats a convertir-se. Esperar la vinguda del Macías és un escàndol, mantenir els usos i costums de la tradició abrea, un despropòsit. Llums i hombres indissolublement lligades en un creient farvorós, que també era un home de sentit pràctic i que sobretot era un home del segle XIII. Llull va fer encaixar lament d'un apologeta medieval amb els valors fonamentals cívics i polítics de les societats occidentals del segle XXI. Les llengües final. Tercera fase, les llengües de Ramon Llull. La construcció de ponts culturals que s'etribueix a Ramon Llull pot desembocar en una decepció. Llull apren la llengua del contrari per reduir-lo, per derrotar-lo dialecticament. El seu coneixement de l'altre no és un coneixement desinteressat, però és un coneixement que requereix un esforç de comprensió innegable i aprendre ara. No és... fa 5 minuts. No podem examinar els tractes de Llull amb l'ara pilabreu perquè no tenim textos coetanis, però sí que sabem bastant com operava amb el llatí i amb les llengües romàniques, especialment amb el català, esclar. És en aquest terreny on recuperaré, per concloure, aquest discurs, la dimensió de traductor de Llull. Ara, en sentit estricta. I també de promotor de traduccions. Convi encara precisar que de traduccions medievals de Llull a l'ara pilabreu n'hi ha, s'han conservat, són poques, i posteriors a la mort de l'autor. Tots estan relacionades amb la polèmica religiosa. Hi ha una traducció àrab de tres obres l'Oleanes feta per un franciscà del segle XV. Va traduir a l'àrab la disputa dels cinc sabis, la petició a cel·lester cinquè i l'art breu. Clarament la finalitat era usar-les com a eina de missioner per a la conversió dels musulmans del cristianisme. L'art breu, la formulació més compacta i difosa del sistema de pensament de Llull, també va ser traduïda a la breu al segle XV. Ho van fer membres de comunitats joves que volien conèixer les armes dialèctiques de Llull per prevenir els creients de la femosaica de caure en les xarxes dels raonaments del missioner cristià. El traductor de Llull a la breu pensa, sense dubte, que l'art de Llull podia ser eficàsc, que era un perill, i això a Llull li havia d'agradar, no? Perill. La llengua per a Llull és un instrument de la missió. Llull concebia l'ús de les llengües des del punt de vista de l'eficàcia de la divulgació de les seves obres, obres que escrivia d'acord amb el públic a qui es volia dirigir en llatí, en català o en ara, o que feia traduir per iniciativa pròpia el francès i l'uxitar. En qualsevol cas, la major part de l'opus lulià és llatí. De les seves prop de 265 obres, tan sols 57 s'han conservat en català, i d'aquestes, tan sols 20, es poden llegir exclusivament en aquesta llengua, mentre que les altres 37 compten amb una doble versió vulgar i llatina. Qui vulgui perseguir en tots els detalls aquesta aventura plurilingua de Llull ho pot fer comodament a través de la Llull de B. Es posa algú a Llull de B i surt a Lluna base de dades on s'indica per a cada una de les obres de Llull la llengua d'origen i la direcció de la traducció. Llull declara en diverses ocasions la seva voluntat de produir una segona versió d'una mateixa obra. En alguns casos, fins i tot es pot documentar, com hem vist per a llibre de contemplació, el desig de aconseguir versions en català, llatí i àrab. Es tracta sense dubte d'una manera de procedir molt diferent dels hàbits més corrents entre els escriptors medievals. On podria situar-se algunes situacions comparable? Però no ens consta que en cap cas convergeixin aquestes quatre condicions. 1. L'escriptura plurilingua implica una trantena de textos d'un mateix autor. 2. Els continguts, gèneres i registres són d'una varietat notable. 3. Les llengües usades pertanyen a famílies lingüístiques diferents. I 4. L'autor tradueix personalment les obres o en promou activament la traducció. 4. Les grans sèries d'edicions d'obres de llull, les que han fet una fita en la història del pensament occidental, són escrites en llatí. 5. Els vuit volumes, amb infòlio, publicats a Mainz entre el 1722 i el 1740, l'anomenada edició maguntina. 6. Els 37 de les Raimund i Luli òpera, òpera, les Rol, publicats a la titular el Brepols dins del corpus cristianorum continuació medievalis. No té cap solte discutir com s'havia fet algunes vegades si Lluís sabia o no sabia llatí. Ell mateix explica que el coneixement que tenia abans del canvi de vida de cortesar el de missioner en torno dels 30 anys era deficient. Lluís manejava el llatí per necessitat, però no posaria l'educació reglada dels clergues que s'havien entrenat des de petits per escriure'l amb disinvultura i seguretat. Prou que li ho retreien, com veurem més endavant, hi ha uns humanistes del segle XVI anotjats per la poca elegància dels seus textos. No es pot parlar del llatí de Lluís com un sol bloc, perquè cada obra seva pot tenir un caire diferent, depèn de la destreza del col·laborador que havia treballat amb el mestre en cada ocasió. Algun d'aquests col·laboradors havia hagut de traduir el llatí un text que Lluís dictava en vulgar. D'altres, potser, només havien hagut de polir l'expressió del mestre netejant-lo de masses girs romànics. No tenim un cos d'estudi sobre una qüestió tan curiosa com és aquesta dels diversos llatins de l'obra de llull. L'horitzó de recerca és interessant des del punt de vista de la traductologia, perquè sembla que es poden establir dos estils de tradució interna en l'obra de llull depenent de si es tracta de tradució vertical del llatí, el vulgare, o i saber-se, o de tradució horizontal, és a dir, entre dues variants romàniques. En els casos de tradució vertical, el canvi de llengua pot ser que impliqui un canvi de públic de lectors burgesos o lectors universitaris, per exemple. Una tal circumstància demana una reescriptura o readaptació del text. La casuística és força variada. El cas més vistós és el de les traduccions d'obres envers Occitano-Català al llatí. La forma mètrica, el passar al llatí, desapareix i el resultat pot acabar sent un obra completament diferent. No és el cas de la lògica del Gatzel, que ja és mentat, però la versió llatina dels 100 noms de Déu, que llull va escriure en tercets irregulars, aptes per a la recitació sol modiada, produeix un resultat llatí prusòdicament molt allunyat. També canvia totalment la fasomia de la versió llatina enllestida pel pròpia llull del dictat de Ramon, que és un text d'endístics apariats acompanyats d'un autocumentari que es diu Comen del dictat. La versió llatina, en prosa seguida, fins i tot porta un títol que la fa irreconnocible a primera vista, compendiosos tractatus raimundi d'artículi Fidei. La traducció horizontal en llull afecta tant sols algunes obres escrites als anys 80 del segle XIII abans del tom de la dècada dels 90, quan llull es concentra en la formulació definitiva de l'art en la seva difusió a nivell acadèmic i en l'apostolat directe. En la fase anterior, quan treballava bàsicament dins de l'àmbit de la corona de Mallorca, que abastava la Illa Balear i la ciutat de Montpoller, llull s'havia volcat a la redacció embolgar de la seva producció amb textos tan punyents com el llibre del Gentili, dels Tressavis o tant didàctics com la doctrina Pueril, que ja he esmentat. Però també són d'aquesta època els romans de Basta i Blanquerna i el llibre de Marabelles, obres de ficció, pensades per a un públic lector laic, acostumat a les novel·les d'aventures i els llibres de viatges. Llull va promoure traduccions de la doctrina Pueril, del Blanquerna i del llibre de Marabelles, del català a l'uxitar. Els manuscrits que han sobreviscut ens presenten 3 situacions diferents, però la idea central és sempre la mateixa. Es tracta de traduccions d'una fidelitat extrema, sense dubte derivada de la proximitat entre les dues llengües. Llull, de jove, havia estat trobador, segons ell mateix explica a la vida de Méster Ramón. Compondre poesia lírica i narrativa en vers auxitar era la norma entre els poetes catalans de la segona meitat del XIII, entre els quals destaca Cerveri de Girona. Quan Llull escrivia en vers, doncs, usava l'uxitar, per bé que practicava un registre retòric, simple i antenador. La prosa, en canvi, des dels temps de llibre de contemplació, l'escrivia en perfecte català. Que promogués la traducció a l'uxitar de les 3 obres que és mentat, significa que tenia una noció ben definida de la diferència lingüística entre català iuxitar. I alhora, que seguia les convencions de l'estil del moment, segons el qual, la llengua de la poesia era l'uxitar de la traducció cortesana i trobadoresca, mentre que la prosa, una experiència d'escriptura en vulgar nova, s'adaptava als hàbits lingüístics del nou públic urbà. Llull va portar a París el 1387 un exemplar oxitar del Blanquerna que va ser traduït al francès. En canvi, l'obra que va redactar en vulgar a la capital de França als anys següents, a llibre de Maradelles, la va escriure en català. No tenim gens d'informació sobre les circumstàncies de la versió oxitana cuatània, però sabem que la magnífica traducció francesa que s'ha conservat és del segle XV. Tampoc no tenen relació directa amb Llull les traducions vènetes que s'han conservat o la castellana. És complicat, i potser inoperant, intentar explicar les actituds de Llull davant dels usos lingüístics a partir de les concepcions sociolinguístiques del segle XXI. A llibre de contemplació, entre el 1271 i el 1272, és la primera emergència de la prosa catalana culte. No s'havia produït mai abans en català, ni en cap llengua vernacle medieval, un text en prosa tan llarg, tan ric de materials científics i filosòfics, tan amarat de reflexions personals sobre el pacat i la penitencia, sobre l'aureació i l'elevació de l'esperit. La Cançaderia Reial encara no havia produït textos en prosa d'envisió literària com la crònica de Desclot, que és de 10 anys posterior. Llull no escrivia en català perquè somies en les històries de la literatura que escrivim al segle XXI. Ho feia per raons pragmàtiques. Volia ser entès per un públic de laics, com ell, que no se sentien còmodes amb el llatí dels universitaris. Per això no ens hauria de sorprendre el capítol 94 del romàns de Bast e Blacarna, on se li va acudir d'imaginar, en la ficció, un curiós programa de promoció del llatí com a llengua universal. Senyor Papa, digué... Senyor Papa, això és Blacarna que parla amb el... el cardenal que parla amb Blacarna, que és Papa. Senyor Papa, per fer el que vos demaneu, és necessària cosa per cada província hi hagi una ciutat en la qual es parla el llatí per uns i per altres, perquè el llatí és el llenguatge més general i hi ha moltes paraules d'altres llenguatges i els nostres llibres estan escrets en llatí. A més d'aquestes coses, convé que hi hagi dones i homes assignats per anar a aquella ciutat per aprendre el llatí i que quan torni a la seva terra l'ensenyin els infants el començament que apendran a parlar i així, per una llarga continuació, podeu aportar a conclusió que en tot el món no hi hagi només... no hi hagi... hi hagi tant solamente un llenguatge, una creença i una fe i per conseqüent només un Papa que pugui portar terme el negoci damunt dit. Per criar fills, cal fer un curs previ de llatí parlat. Així, les noves generacions ja no tindran aquell handicap que va tenir llull de la formació escolar per accedir al coneixement dels llibres que estan escrets en la llengua dels sabis. Les relacions de llull amb el llatí són ambigües. És ben clar que no tenen res a veure amb les apreciacions que feien de la seva obra els humanistes del segle XV i del XVI. Uns intelectuals que, com Leonardo Bruni, el mestre del traductor de Cicero, Ferran Valentí, es veus en la renovació total de l'aprenentatge i l'ús de la llengua de Roma. Escriptors com Bruni abominaven del llatí encarcarat i funcional dels mestres universitaris i lluitaven per la restauració dels models antics, Cicero, el davant de tots. Hi ha una obreta de llull el llibre de la disputa de Pere i Ramon, el Fantàstic, que només s'ha conservat sencera en un imprés del segle XVI. L'edició crítica moderna ha de reproduir, per força, el text d'un inconable impres a París, el 1499, a cura de l'humanistre Jacques Lafebre de Table. Lafebre, que havia estat en contacte amb núcleos lulistes i bèrrics, presentava llull com un home san i ingenu, admirable en la seva dimensió mística, directament inspirat per Déu, però mancat de tota formació intelectual, deia, de la nota et illiteratus, que em vol dir el que acabo de dir, eh? La baixa qualitat estilística del seu lletí n'era la prova més clara. L'edició de l'humanista Lafebre de Table a llull era, doncs, de caràcter espiritual i per això voler publicar en lletí a més dels Fantàsticos set obres de Ramon, entre les quals, el llibre de Miquiamat, i dos gruixuts volums en una part del llibre de contemplació. Tant Lafebre, com l'impressor de l'inconable de 1499, Guió Le Marchon, compartien inquietuts religioses i programa cultural a Marasma de Rotterdam. Lafebre, ens diu el pròleg, que tot allò que em semblava d'un estil prou humil, vacilant i descorat, ho vaig endreçar una mica, sense però canviar el sentit. Fins ara no s'ha pogut precisar la intervenció de Lafebre, d'aquest moment d'haver ocultat algun technicisme filosòfic i refer l'ordre d'algunes frases. Després d'haver traduït del lletí al català, aquest opuscle, en una, jo, eh, en una publicació del 2008 estic segura d'una cosa. La mà de l'humanista dona a una gràcia el lletí de llull que difícilment buscaríem en altres textos seus. La versió catalana resulta còmoda de fer, no presenta problemes expressius, com si el text estic estocat d'una gràcia particular. Arribem així al final del trajecte d'aquesta lliçó inaugural tornant a arrependre el fil de Ferran Valentí, a Nostradó dels Paradoxes, de Cicero, i gran admirador del seu compatriot Ramon Llull, aquí atribueix l'ofici de traductor en un sentit ampli i antic del terme, és a dir, el de constructor de pons culturals que permeten de traspassar continguts del valor religiós filosòfic i cultural. Traduir és fer accessible el saber. Hem vist que el cas de Ramon Llull és força més complicat. Si Ramon Llull només va ser ocasionalment traductor en el sentit estricte del terme, espero haver mostrat que per compendre la base de la seva obra i de la missió que volia dur a terme, no es pot deixar davant de la relació complexa i de vegades perdadora de la seva activitat, que la seva activitat descriptor s'acaba amb el món de la tradució. Molt bé. Moltes gràcies a la professora Lola Bedia per aquesta conferència inaugural i com que ja hem arribat a les dues hores de la tarda i tothom segurament té molta gana, dono per inaugurar el curs 2016-2017 de la Facultat de Traducció i Interpretació i us desitjo tots un molt bon curs d'avui. Moltes gràcies.