 Benvinguts a l'ongasset de Montbeufabra. Alguns dels amics més propers saben que, quan mirem encara una estadística molt recent que diu que el 52% dels ciutadans de Catalunya creuen que aquesta universitat és encara una universitat privada. Jo contesto que això és per causa de la confusió, de confusió escatològica de Ramon Llull i Pumpeufabra d'Alcel. Perquè els ciutadans d'avui dir del carrer segurament ja no fan una distinció tan clara encara que la distància en el temps sigui important entre Ramon Llull i Pumpeufabra. I de vegades li dic el rector de la Universitat Ramon Llull, també això perquè som bastant amics amb el Josep Maria Garrell. Bé, la Universitat i Cultura vol dir moltes coses i, naturalment, ara no és el moment d'examinar-ho, però sí que em sembla que val la pena subratllar que des de l'universitat que som molt, molt afectes al nostre conseller d'empresa i coneixement, el Jordi Baget, persona excel·lent i que ha demostrat entendre ja molt bé les universitats, encara que faci tan pocs mesos que és en aquesta funció el govern, però si poguessin modelar una mica els governs de la Generalitat, segurament voldríem tenir més relació amb el Departament de Cultura també. No més que amb el d'empresa i coneixement, però també amb el Departament de Cultura. I avui aquest tacte té alguna simbologia que m'arriba al cor. És un punt de la nostra estructura, de la part més important, almenys massivament, de la nostra universitat, que és aquest camp, posa aquí ciutadella, que el que marquem amb aquesta escala de l'enteniment de l'escultor al fons els Amora, encara no fa gaire temps em van recomanar una persona estimada, un llibre de Roland Barthe, un autor que sempre m'ha interessat, però aquest no el coneixia, que és la Xambre Claire, és un llibre sobre fotografia, i allà defineix aquest concepte de púntum, fins i tot comenta algunes fotografies i diu, hi ha un punt. El punt d'aquesta fotografia és tal cosa, i tu dius, és veritat, hi ha alguna cosa en aquest punt que crida l'atenció i que et fa trasbalse una mica. A mi em sembla que aquesta escala d'enteniment és un púntum per la Universitat Pumpeufabra. En aquest moment, com deia el Roland Barthe, és la Universitat necessita punta, no hi ha cap dubte, però a nosaltres volem ser una universitat al món, la Universitat Pumpeufabra serà una universitat catalana al món o no serà res, això també ho he dit moltes vegades, i no som ambiciosos, ens enfonsarem, perquè som massa joves i massa petits, i segurament en algunes coses diferents del nostre entorn, i això ens fa fer un joc una mica complicat que ens demana molta ambició i com passa, quan vas amb bicicleta, massa, poc a poc, pots caure i el que has de fer és pedalar una mica més de pressa, i per ser al món necessitem no només ser molt aplicats, som una universitat molt aplicada, molt estudiosa, amb molt bons resultats, molt bons acadèmics, una densitat de bona docència, de bona recerca, molt alta, però com que som joves, tenim 25 anys i petits, som poc coneguts al món. Necessitem ser coneguts, ara ens convé ser coneguts, i una manera de ser coneguts, si ens dubta, és a través d'això que ara em deia punta. Necessitem algunes coses que actuin com a punt de referència de l'universitat, perquè aquesta universitat sigui més coneguda al món. Naturalment, si la matèria de base no és bona, perquè ser coneguts és millor ser desconeguts, perquè així potser podem anar tirant, però nosaltres no ens interessa ser desconeguts anar tirant, perquè és una universitat que no pot anar tirant, com deia abans. De manera que el meu agraïment és màxim a tots els que hi han intervingut en aquesta possibilitat, l'Antonio Vilacares, que ens sedès l'escultura, el Fons del Samor, que està content d'haver-la fet i suposo de col·locar-la. En aquest punt, el conseller per la seva presència, l'Amador Vega, que és responsable de moltes coses, no et presentaré bé, és un company. Jo, de fet, sóc aquesta universitat precisament per una recomanació de l'Amador Vega, que ell era abans que jo, i que aquest any està tenint un paper rellevant en la commemoració, aquest any que comença avui, no sé si és la primera, no sé si és el primer acte, ja s'han fet alguns, alguna cosa a la premsa, però vaja. En tot cas, des del punt de vista de l'universitat, el primer acte de contribució a la commemoració de l'any Ramon Llull, de manera que moltes gràcies per ajudar-nos, perquè necessito, efectivament, perquè la universitat progressi, com deia fa un moment, necessito molta comprensió i molta col·laboració. Amb el ben entès que estic segur de tenir-la de la comunitat, però m'interessa molt tenir-la també dels que sou a la vora, encara que no pertengueu a la comunitat universitària i directament. Sou molt benvinguts, moltes gràcies per ser aquí, i passo immediatament la paraula al fons els amores. Endavant, al fons. Gràcies. Gràcies al conseller Vila per estar aquí. Entenc que una convocatòria d'una institució pública del prestigi de la Pompeu i d'una entitat privada de la categoria de la Fundació Vila Casas és irresistible. Em sento molt honorat per detenir dos padrins com aquests al dia d'avui. I gràcies, Jaume, al rectorat, a tot el teu equip. Moltes gràcies, perquè he sigut regut amb respecte i fins i tot amb afecte i me n'alegro molt. I tenir, com has dit, aquest punt, el punt aquest aquí per a mi és un somni. Un somni fer realitat gràcies, en gran part, a aquest gran afeador de somnis que és l'Antoni Vila Casas. Toni, el meu dubte de gratitud amb tu ja saps que és etern, perquè has fet possible que jo hagi pogut veure coses de la meva feina, de les coses més apreciades, els somnis més apreciats i alguns d'ells, els he vist, fets aquest senató. Jo crec que un seminari, ho hauria de fer una conferència, ho hauria de parlar del messenatge en el món de l'art, perquè es parla poc. I gran part de les peces, de les obres, amb música, en literatura, en els plàstiques, que gaudim no serien possible sense el messenatge. El costat dels grans artistes, els grans músics del segle XX, el segle XXI, jo sempre poso el Cansweiler, els Francis Bonicuts, el Mike i el Vila Casas. T'ho agrajo, no, de veritat, eh? Parlo absolutament en sèrio. M'agradaria fer una menció, perquè avui parlaré com al Rajoy, per Plasma, perquè passaríem un vídeo que va fer la meva filla amb l'ajuda de la meva dona i de l'Andy Freny, que ha posat la música, que contextualitza aquesta peça dintre d'un projecte una mica més ampli. I jo crec que és bo entendre que no és una peça hiada, sinó que forma part d'un argument que té una mica més de recorregut. Quan he tingut unes gràcies, jo me volia donar les gràcies a Pellegrí Viedé i a Amador Vega, perquè ells m'han donat la possibilitat que aquest somni de fer alguna cosa sobre Vila Casas... Ah, sobre Iui, imagina't. La meva admiració... La meva admiració m'ha fet una mala jugada. Aquest projecte sempre ha divulgut que tingués un context acadèmic, perquè entenc que Iui mereix aquest context. I, bueno, hi ha un moment del vídeo que lloguen amb uns dous, que és l'inici d'aquesta peça, que es va repetir en un dinar en què el Pellegrí, el meu amic Pelle, em va presentar a l'Amador, i l'Amador em va preguntar a tu què saps de Iui. Em va matar, perquè no sabia res. I llavors ens recordeu. Vaig muntar la peça davant del sobre de la taula, i va començar un procés que culminava avui. I per últim només dir que aquesta peça està realitzada per el Pere Casanovas, un home humil, que s'amaga ara, però és un luxe treballant vell. O sigui, treballar el seu taller a Mataró és una meravella. Jo crec que alguna vegada es tindrà que explicar el que passa a aquell taller, perquè és una filosofia, és un concepte, passen coses enormes, o sigui. I m'agradaria que també, que la universitat, tot aquest entorn sàpigues que tenim a peça feta parell, és un autèntic luxe. I res més, jo ho voldria poder. Potser passar a veure el vídeo. Està dintre del programa, em penso. Aquí a l'escaleta diu que sí. Diu que sí, doncs... Només volia agrair-vos la presència i passar-ho. Gràcies. De vosaltres. Ara ho tenim aquí. Ah, ho veurem per aquí. Tota aquesta exposició, el punt d'unió de tota l'exposició és el cu. El cu representa un lluit i, per mi, també una veritat essencial. Perquè és una figura que no es dona espontània de la natura, i, per tant, representa algú fet per a l'home. Al 2004 em van demanar una obra sobre lluit. Em van parlar per primera vegada en l'escala de Ramon Llui, que és una escala que té 8 esglaons, cada un dels quals és un nivell de creixement espiritual. I, jugant amb aquests cooks, partint d'una base quadrada, formada per 9 cooks, em va sortir la primera escala de l'enteniment, el 2004, que és el principi de tot aquest projecte. Em va agradar molt aquesta escala perquè té una particularitat, i és que primer que està format per 36 cooks, cada un dels quals representa, ja ho hem dit, una veritat essencial, i després perquè el valor de l'espai ocupat i desocupat és simètric. O sigui, si féssim un altre al costat exactament igual, encaixaria perfectament i formaria un poliedre regular. Totes aquestes coses, aquestes formulares matemàtiques, fan que la peça estigui especialment harmonitzada. I, bueno, a mi em va captivar aquesta peça. I a partir d'aquí, fa un parell d'anys, l'Antonio Vilacasa em va proposar fer una exposició a volart, jo li vaig proposar el projecte d'aquest lluit, però que a partir d'aquí vaig fer una estèria d'esculptures, d'escales, de projectes, la tinc feta en alumini, la tinc feta en pedra, sempre en petits formatges, i li vaig proposar i vaig desenvolupar tota una teoria molt particular sobre Ramon Lluy. Jo no sé molt de Ramon Lluy perquè en llegir avui dia a Ramon Lluy Artifici, tens que ser un acadèmic, tens que posar en els cicatrets que no és fàcil, tens que entendre... i tens que tenir bàsicament una formació que jo no tinc, però el que sí que m'ha arribat a través és que tots els científics, el filòsof, els que va influir Ramon Lluy, ens ha arribat una catedra d'informació que som incapaces de relacionar amb Ramon Lluy, però que hi és, en realitat, en arquitectura, en escorial, per exemple, està feta amb una llògica matemàtica de Lluyana, a Newton també el va influir, fins al punt de que avui dia es parla de que el llenguatge binari dels ordinadors té un dels seus orígens en els escrets de Ramon Lluy. O sigui que sabem més de lo que ens pensem sobre la llum. Una altra cosa que tinc que dir és que la major part d'aquesta exposició no sabrà si és bona o dolenta fins que la tingui muntada, perquè realment no veuré les peces fins que estiguin al sol cost. Una mateta amb 50 curts, cada una de les quals representa, a més, en realitat, el representa també una disciplina. Ramon Lluy té publicats més de 280 llibres, va barcar totes les disciplines de l'època i els que no eren de l'època. Allà a vorants hem fet construir uns curts de 50 centímetres d'aresta, de pòlegs d'alta densitat, pintat, que llavors perd una mica de la identitat del pòleg si agafa qualsevol altra. A mi em recorda bastant el que és el formidó. O sigui que semblen molt més dents, a símptomes especials de la realitat per fer aquesta instal·lació possible. He imaginat aquests 50 curts distribuïts per un espai, 36 d'aquests curts es posen d'acord per construir l'escala d'enteniment i els demés queden fons. Hi ha uns quants que estan tallats d'una manera oblícua i òpticament sembla que traguessin les parets. Això vol dir que, per mi, vol dir que estem explicant a l'abast del coneixement que realment podem assumir i el que no podem assumir. Jo, particularment de lluit, en sé poc i de lo poc que sé, però és molt més el que està fora d'aquestes parets el que transcendeix aquest espai que el que hi ha dintre. I això és una metàfora del coneixement en general. Després ja he fet una peça que és la mateixa, però sense que els daus queden explícits. I aquesta peça la posarem de moment i espero que va sempre a la Universitat Pompeu d'Abra. Des que vaig començar a fer coses sobre aquest tema, la meva il·lusió era que a aquesta exposició aquest projecte tingués un marc universitari perquè entenc que és molt propi de lluit. A través de pel·ligriviadés, professor de matemàtiques i personat lligada a l'administració de la Pompeu, a través d'Amador Vega, que és un lloc d'octonfilosofia per a l'universitat de Freiburg, i professor d'estètica a la Pompeu, i un expert l'horia que ha escrit sobre ell, que coneix molt bé. A través d'ells dos, vaig tenir la possibilitat de treballar aquest projecte dintre d'aquest context universitari. Els icones m'agraden molt treballar sobre un tema i treballar moltíssim sobre el cul. I vaig pensar que una arbre era una icona de tot, d'extraordinari. Llavors, una de les peces importants a aquesta exposició és el moral, que he pintat a mida d'una paret que hi ha a l'espai volart II, que fa casi 8 metros d'amplada, i llavors he pintat a l'arbre de la ciència, una de les obres capdals de la Ramonji. A la part fosca, la part indigo, és on es veu clenginament la caligrafia. Això representa el coneixement. Llavors, a dintre de l'arbre, el coneixement que coneixem. I fora, el rojo-rotgo, estar tot allò de més que és, com amb el cast de l'escala d'enteniment de la instal·lació del pis de baix, és molt més gran, evidentment, que el que coneixem. Bueno, no he dit, però és obvi que a l'arbre vol dir que té una base única, unitària, una vegada més, una arbre. Però cada una de les branques és una disciplina diferent. Llavors va creixent, a mida que el coneixement també va creixent. El tema, sempre que jo faig algo, és que el que jo faig transcendeixi d'alguna manera l'anècdota que n'he set el procés. O sigui, a mi m'interessa, per sobre de totes les coses, fer una escultura d'ella i m'interessa fer una pintura. Si, a més, s'enriqueix per aquesta anècdota que n'he set el procés, per pensar que aquest contingut espiritual, si es vol dir així, és meravellós, però, si no, l'obra pot ser mateixa, està acabada. Molt bé, tornem una mica a la... a la versió metotina, després d'aquest moment, vas partir, no? Té la paraula, ara, al professor Madorbegue, catedràtic d'estètica i teoria de les arts del Departament d'Humanitats. Vostra, comissari de l'any lluny, a la Universitat Montbeufabra, de Van Amador. Moltes gràcies. Gràcies per ser aquí, també, el conseller, el rector, el senyor Vilacases, i, sense alfons del Zamor, això no seria possible. I sense vostès, tampoc. El que vull dir és que recordo quan al començament d'aquesta universitat, el primer rector, un dia em va dir, m'hauria agradat que aquesta universitat es digués Ramon Llull, però ja ens l'havíem pres el nom. Però bé, això no vol dir que no puguem fer alguna cosa significativa. No sé si és important, en penso que, sobretot, és molt significatiu que una universitat tingui, d'alguna manera, la presència, la petjada de Ramon Llull. Sí, hi ha... sentia moltes coses sobre Llull. Si és el pare de la informàtica, es va escriure 280 llibres en ara, penlletí, en català, no? Però si hi ha alguna cosa que avui pugui fer-nos entendre, em sembla, el que és Ramon Llull, sobretot avui, és la imatge de la xarxa, d'això que en diem el network, la xarxa. Segurament Llull és el pare de la xarxa. És a dir, algú que volia posar en connexió no només totes les diferents disciplines del saber, de la seva època, com deia abans del Zamora. Per tant, la filosofia, la teologia, la medicina, el dret, les arts de la navegació, etcètera. En aquest sentit llull és un geni, com ja va veure un dels seus anys detractors, René Descarre. Però sobretot ell és el pare de la xarxa. És a dir, perquè volia posar en connexió, joveus, cristians, musulmans... Volia buscar una gramàtica universal, una gramàtica del saber. Em penso que si la universitat té un sentit és que sigui... pugui representar també plàsticament aquest cos, aquest corpus. I en aquest sentit tampoc té... no és poc significatiu que l'obra de Ramon Llull, la major part dels seus llibres, diuen arts, arts magna, arts compendios, arts inviniendi, arts brevis, no eren gens breu, perquè feia llibres enormes. Però arts, perquè l'arts és una producció, i la universitat em penso que ha de ser un lloc també de producció del saber. D'aquesta manera que estigui entre els diferents campos, também simbòlicament, ens vol dir a tots nosaltres que treballem aquí a la universitat, que ens hem de relacionar, hem de dialogar amb els científics, amb els que avui, ja són científics de debò, els violets, els metges, amb els ingeniers, i ells també han de dialogar amb nosaltres, amb les arts. I en aquest sentit l'obra del famora, insisteixo molt significatiu perquè si d'alguna manera que ara no coneixíem els aspectes de Ramon Llull, una de les passions avui en dia és posar en instal·lacions, en escoltures, en pintura l'hora de Ramon Llull. Aquest és un dels actes, el de avui, que s'assuma a diferents que farem al llarg d'aquest any. El 13 de juliol, per exemple, inaugurarem el CCCB, el Sense de Cultura Contemporània, en col·laboració amb la nostra universitat, però també amb el ZKM de Karlsruhe, que és el lloc pioner dels estudis audiovisuals d'Europa, i jo diria un referent al món, inaugurarem aquesta exposició que l'any 20, després del 2007, anirà també a Karlsruhe. És curiós que a Karlsruhe hi hagi el manuscrit més important de Ramon Llull, que va ser fet o encarregat per el primer de xepel de Ramon Llull, que va ser Tomàs Lemécier, que era professor a la Sorbonne. A París va ser el primer dels centres intelectuals de l'olistes, i aquest manuscrit va arribar a Alemanya. A Alemanya ha tingut una gran tradició metafísica sobre Ramon Llull. Encara avui és el lloc més important on s'estudia Ramon Llull, on s'ha dit l'obra lletina de Ramon Llull des de fa 57 anys. Per tant, nosaltres també no deixem que ho facin tots els de fora, sinó que nosaltres també aquí li donem aquesta basant diferent, que jo em penso que no s'havia fet fins ara. Acollim un obra, un obra que em penso que vostè es veuran, que no només és bonica, no hem d'oblidar que la categoria de ballesa que ha estat molt anorreada, avui en dia podria una vegada més ocupar el lloc que em penso que li correspon al costat de la veritat i de l'abundat, perquè segurament la ballesa sense la veritat i sense l'abundat no té un sentit ple. I em penso que l'escultura de la Fonsalza Mora expressa aquesta triple dimensió del saber l'olià. Per tant, jo només puc dir que, per mi, des d'un punt de vista egoista, si voleu, com a persona que ha dedicat molts anys a estudiar alguns aspectes de l'obra de Ramon Llull, el fet de tenir un obra a casa meva, que surti i vegi i que pugui portar els meus alumnes a ensenyar aquests buits als graus del saber des de allò més inferior, perquè per allò ja estava tot relacionat des de la pedra. La pedra tenia tanta dignitat com l'Àngel. Em penso que només el món... No el món posmodern, sinó que el nostre món que ja està fent una passa més enllà del món posmodern pot entendre que la pedra, el vegetal, l'arbre, la memòria, l'enteniment, la imaginació, puguin estar al costat dels essers superiors, en aquest cas, per Llull. Doncs l'Àngel i Déu. Avui nosaltres diríem, segurament, sense escloure aquesta possibilitat, també la realitat, aquesta realitat interconnectada, que és una xarxa. Per tant, interconnecció dels sabers, de les ciències, amb les arts i amb les persones. Per tant, jo em penso que, abans m'heu dit... Hauries d'explicar una mica per què aquesta escultura... Crec que aquesta escultura a la nostra universitat té un sentit molt ple. Per tant, jo agraeixo l'Alzamura i, com no, els que han pogut fer possible que aquesta escultura tingui un lloc. Per cert, per acabar volia dir una cosa. Has començat parlant dels punta i el púntum. És curiós, perquè un dels aspectes més importants de la filosofia l'Oriana és el que ell en diu de puntis trascendents, els punts trascendents. El concepte de punt, en el cas de Llull, per tant ja veieu, sense saber-ho, Llull està present d'una o d'una altra manera. Té ara la paraula el senyor Antoni Vilacases, president de la Fundació Vilacases. Jo em volia preparar unes paraules, però sabia que no em serviria en res, perquè després de el que ha dit l'Alzamura i el que ha dit el professor, és impossible haver-les preparat. Vull dir que tinc bastants anys, però que amb la Pompeu Fabra, i col·laborat diverses vegades. I sempre per motius, jo era empresari o ara no ho sóc, però quan era empresari i tenia un laboratori farmacèutic, els periodistes quan parlaven, i encara ara, quan parlen dels medicaments i de les farmàcies i de les vacunes i tot això, sempre hi ha dos versions, una que és veritat, una que és interessada, una que moltes vegades no corresponia mai a la veritat. Aleshores va sorgir la possibilitat de fer un conveni amb la Pompeu Fabra per crear un màster o fer un màster de comunicació sanitària. I el vam fer amb el Vladimir de Samir, amb la Gemma Revuelta, el Camí Xou va viure també, i vam fer l'informe equiral. L'informe equiral es tractava de que fes una recollida de les notícies sanitàries i es feia un treball acadèmic, com que deia aquí, l'estractava bé, aquí l'estractava malament, i així és mica en mica fer una estat d'opinió perquè els periodistes s'interedessin per la sanitat i quan parlesin de la sanitat, parlesin amb un coneixement. Avui diem que n'hi ha ni cap laboratori, ni cap indústria, o cap institució sanitària, que no tingui una persona que comuniqui i fet en el màster de la Pompeu Fabra, el qual fa satisfacció haver col·laborat amb la Pompeu Fabra amb això. Després vaig deixar el 67 anys, l'indústria farmacèutica per motius que ara no venen al cas, i la meva afició havia sigut l'alt. Llavors també el meu sentiment em deia que la tradició i la cultura és el que feia la senyals d'identitat d'un país, i jo el país aquest el sento. Llavors la fundació que va ser constituïda pel tema de salut, avui dia és salut ja, i amb l'art la tradició la conservava amb els edificis vells que recuperaven perquè havien sigut o fàbriques textils, o fàbriques de suro, o paraus que havien sigut de noples, que havien portat l'aigua a la ciutat de Torroella, tenien una història que verdaderament havien fet bé pel país, i la cultura es representava en les tres disciplines que jo en aquest moment treballem en aquests espais. On verdaderament l'objectiu era que en aquests espais hi haguessin els artistes contemporanis i tinguessin representació en aquests espais de la fundació. Això en aquests moments hi ha molts institucions en el país, però que això no ho fan, o sigui, un espare en un moment, l'altre en un altre, o sigui, del nostre segle, verdaderament, hi ha molts artistes que han quedat, sense, jo diria, puesto. Això és el que intentem, recuperar memòries i promocionar artistes contemporanis. Amb el senyor Zamora, és perillós el senyor Zamora, perquè el senyor Zamora és un artista que sempre celebra centenaris. Un dia li va fer il·lusió celebrar el centenari del seu avi, que era un conegut músic, l'Izlà Calvenis, i li va fer una escultura també feta pel mateix Cap Pèraca de Noves, i va dir, mira, tinc aquesta escultura, em faria il·lusió, no sé quantos, i li va dir que li ha de fer un homenatge, perquè també aquest país, els homenatges, no li agrada fer-nos o no els pot fer. I no li van fer cap homenatge, ni el Beniz, ni el pianista que tocava moltes obres de l'Albeniz, que era l'Izlà Roixa. I va presentar l'esculptura, que era així, i volia que la posés en el Camp Framis. Digue'm, a Camp Framis això no, a mi queda bé. Bé, no vaig anar a veure el regidor de cultura, dir que, escolta, tu tinc això, no sé com li diria, estaria disposat a regalar-la, posar-la, però el Puesto Bo seria l'auditori de música. I el que passava per l'auditori quan anava a Camp Framis, estar carrer Panto, era verdaderament allò, era un desastre. Però li vam trobar en Puesto, la congenció de les escales, que hi havia unes papeleres, vam treure les papeleres i vam posar l'esculptura de l'Albeniz amb l'Albicera Roixa tocando el piano de l'Albeni. I verdaderament ara tothom quan va a l'auditori sap per entrar, perquè veu aquella escultura. Bueno, després que l'havíem fet d'això de l'esculptura, dic que tu encara no has posat mai en l'espai volar, podies posar volar-me caigis a la mà. No li va sortir la idea de fer, no sé per què, suposo, que pel... pel professor Mega, de fer-li una esculptura del Ramon Llull. Jo veig que, bueno, i que té a veure un professor de la Pompeo Fabra amb el Ramon Llull, és que són les matemàtiques, saben més sobre Ramon Llull i els altres, no en saben. Bueno, molt bé. Bé, vam fer la... Jo sempre dono la llibertat de l'artista a fer l'exposició que volia ell, no? Bueno, ho he fet aquesta escultura, que hem vist aquí, que està molt ben feta, l'he mirat per tots els contors cantons, les aristes són perfectes, però no podia ser d'altra manera, perquè el que la fosa és un artista extraordinari, i, bueno, i espero, esclar, avui aquesta tenia que anar a casa. Però els faria il·lusió a la Pompeo Fabra. A més, al costat hi ha la Fundació del Maragall, que hi ha el camí, que hi ha el coneixes i costres en allà, i em va tocar una mica el cor, no? I vaig dir, bueno, et puc posar-la, i ara quan la vols posar, i després de l'exposició, oh, els faria il·lusió, perquè aquí tothom va amb il·lusions, no? Els faria il·lusió posar-la abans i, bueno, la posarem abans, però la posarem abans, però aquí que hi posarem, diu a unes altres, quan ha parlat de ser del por expand, m'hi ha alarmat, perquè igual a mi me les posa totes de por expand. Però, bueno, espero que no. I, bueno, i ara esperem el mes de maig, esteu tots convidats de venir-la a veure, quan es presenti l'exposició amb l'arbre de la vida, del color rojo, que diu ell del vermell, aquesta arbre de les branques, que té tantes coses, i, bueno, i he vingut aquí a explicar això, que és part de la meva professió actualment, que no sé quina és, perquè antes era farmacèptic, i ara soc polomotor d'artistes, promocionant els col·leccionistes, recupero velles memòries o regectories d'artistes que s'han mort, i dono uns prèmits de les tres disciplines que toco, que són la pintura, la escultura i la fotografia. I espero, d'una manera o altra, fer país, i en el sentit, és clar, jo no puc anar a nivell internacional, perquè una fundació té els mitjans que té, però sí, a Catalunya sí, que avui, verdaderament, deixar clar els artistes que durant el temps que jo he viscut, i més endavant, puguin tenir un puesto entre els artistes contemporani, i siguin reconeguts i siguin vistos. Aquesta és la feina que faig, i ho esperem, que no em vingui a una altra artista de l'Empordà, a dir que el centenari que el vols celebrar perquè ja m'hi veig. Molt bé, moltes gràcies. Moltes gràcies. No dic que tens la paraula, perquè la tens, des que has arribat aquí, però vaja, és el moment de cloure l'acte per la teva part. Demà, molt bé. Doncs, molt bon dia a tothom, molt bona tarda i gairebé. Rector magnífic i magnífic, rector. No hi ha autoritats acadèmiques, presidenta del Consell Social i comissari de l'Anllull, i Antoni Vilacases, i l'autor, l'Amica Alfamora, senyores i senyors. En primer lloc, una advertència, Antoni. Estem en el centenari de l'Engrenados, i el cinquantenari de la Víctor Català a l'Empordà. Per tant, si corre la veu, podria ser que t'hagis de mirar i mirar de diluir. Deixem el bòlic. Pren nota, perquè hi ha alternatives. Bé, prenc la paraula, en primer lloc, per no només felicitar-vos, sinó creir-vos molt sincerament en nom del govern de Catalunya, que us hauria volgut sumar l'Anllull. L'Anllull, efectivament, i la figura del Ramon Llull, és una figura extraordinària, segurament és el català més universal, que ha despertat més curiositat, més interès, des del punt de vista intel·lectual, des del punt de vista cultural en general, al món. I en aquest sentit, doncs és molt important, que ara que conmemorem els 700 anys de la seva mort, doncs no només l'administració, sinó també l'acadèmia, la societat civil, les diverses entitats, múltiples legislatives de tota Índola, s'hagin volgut sumar i contribuir a fer que l'Anllull realment serveixi pel que ha de servir un any conmemoratiu, que és per divulgar, per donar conèixer, per recuperar, per rellegir, per revisitar figures tan extraordinàries de la catalanitat, en aquest cas, el Ramon Llull. Efectivament, l'acte que avui fem d'inauguració d'aquesta escultura és dels primers que es fan a Catalunya. L'Anllull no és el primer, fa apenas 15 dies, un altre artista, en Miquel Barceló, era convidat per la Biblioteca Nacional de França a París, a fer una intervenció efímera, sense cap ànim de permanència, però molt transcendent, que va ser realment tot un esdeveniment cultural a la ciutat de París i també al conjunt de França. La setmana passada, la Biblioteca Nacional de Catalunya també s'incorporava a l'Anllull a una exposició magnífica que els recomano, especialment pels que siguin més bibliòfils. I ara és la Universitat Pompeu Fabra, aquí avui d'acord i amb la col·laboració amb la participació activa de la Fundació Vila Casas, s'incorpora. Jo us ho vull agrair molt sincerament, perquè això confirma que la Universitat, quan és bona, és absolutament permeable i sintonitzada amb els temps que els toca viure, amb el viure del moment, amb la sensibilitat i les inquietudes del moment i amb la gent de del moment. Per entendre una universitat que fos concebuda com a torre d'Ivorri només preocupada per la seva pròpia agenda o curiositat intel·lectual, acadèmica, i que li costés ser permeable, estar atenta al que són els temes que surten a cada moment. No és el cas, al contrari, jo us ho vull agrair moltíssim en aquesta iniciativa concreta, especialment, fixant-se que arribi a indicar al Ramon Llull, m'ha agradat l'anècdota que deiu que el primer rector diu quina llàstima diu que el nom ja fos pres. Ramon Llull que, efectivament, va triar una vida intensíssima, com he sabut de tothom, després que experimentés les 5 aparicions famoses de Crist i que es decidís a intentar convertir el cristianisme els heretges en aquells moments, en la llenguatge de l'època, malgrat això, mai de la vida va perdre la perspectiva que només amb l'ús de la raó es podia persuadir els qui no pensaven com ell, i en el testimoni que deixa escrit en la seva vida, quan ho fa des de París, i ho dicta amb un món joc artuixàcric recordar, en la seva vida Ramon Llull explica vull permís per poder anar a Tunísia, per poder anar a tots els indrets de la Mediterrània, l'heretge segons els criteris de l'època, per intentar-los convença amb la força de la raó, que en definitiva la fe cristiana, la fe catòlica, és la fe verdadera, però vull deixar ben clar que si els arguments dels meus adversaris són superiors dels meus, jo em comprometo a canviar de religió. Això, no sé si avui el segle XXI, alguns ho dirien, ho afirmarien sincerament, que es digui a final del segle XI és espectacular i de nota una liberalitat de pensament que jo crec que ha de ser al·lugiada. Quina sort que tenim en aquest sentit, que el primer dels nostres grans homes sigui Ramon Llull. A més a més, el rector s'hi ha referit, i t'hi has referit rector, els valors del Llull són molts els valors d'aquesta universitat, aquesta vocació de ser rabiosament universals, aquesta vocació també de tenir una ambició infinita, des del punt de vista del coneixement, ambició infinita, i també m'ha agradat molt l'adjectiu aplicats. Aplicats, vol dir que la inspiració t'agafi treballant. Llull va ser un home infatigable des d'aquest punt de vista i jo crec que també és bo que aquest valor s'associi a l'activitat universitària. Agrair moltíssim ara molt sincerament l'Antonio Vilacases, la seva misió absolutament transcendent de massenatge, i infatigable, encara que s'ha fet el sor negue, que són moltes les persones que les tiren o que les tirem per iniciatives d'ordre molt divers, jo crec que també diu molt del nivell cultural d'un país que hi hagi moltes iniciatives empresariales, que en un moment donat de maduresa exerceixen la seva responsabilitat social a través de la cultura. Si alguna cosa hauríem de combatre en els temps que ens toca viure, és la consideració que tenen alguns, que les polítiques socials, finalment només són polítiques assistencialistes. Jo crec que un país avançat, un país modern, sap que la cultura és potabertabredora d'una societat del benestar, i que ciutadans educats, cultes lliures, de veritat, de veritat, doncs poden ser i exercir millor aquesta condició de ciutadania, que no és senzillament ciutadans, assistits, en tenent les polítiques, doncs amb una visió que en la meva opinió és força antiga. Bé, el rector ha dit, diu, a veure si som capaços, que el Departament de Cultura també tingui major presència, major complicitat amb la universitat, a noses ens convides, a vegades que compliquem tant les reflexions, segur, espero que estiguin d'acord amb mi, és educació. I ciutadans que hagin pogut educar una sensibilitat, o que hagin pogut incorporar, instruir-se, incorporant coneixement, incorporant tecnologia, doncs són millors ciutadans. Per tant, una conselleria de Cultura ideal, ideal, sobretot s'hauria de preocupar, per l'educació i per la formació dels seus concieutadans. En aquest sentit, per tant, disposeu, rector, mirarem de tenir aquesta complicitat que és necessària, perquè en definitiva, la misió de la conselleria només és ser una gent més que generi condicions, perquè la curiositat dels ciutadans sigui infinita, i perquè aquesta curiositat també es pugui traduir amb una absoluta independència de criteri, que això vol dir la llibertat plena dels ciutadans, que ens hi ajudin, doncs, persones com el Zamora, que per cert, com que incomperteixo patriotisme en port d'anès, que ells resideixen ordis des de fa molts anys, us recomano, caríssimament, que aneu a passejar per ordis, i que traspasseu la porta que dona la benvinguda metafòricament en el municipi, i que és una de les escultures que deu tenir alguns anys. Era el 94. Del 94. Doncs crec que val molt i molt la pena. Moltes gràcies, i per molts anys. Ara us convidem a visitar el lloc on s'ha instal·lat l'escultura, i crec que fins i tot aprendre-hi alguna... Sí, estàs prou. Us ho diu l'escaleta? Crec que hi ha alguna copa d'acaba, alguna cosa així. Moltes gràcies per la vostra presència, fins molt aviat a tots. Fins ara, allà.