 Bon dia. Benvinguts a aquest acte d'inauguració del curs acadèmic 2005-2006 de la Facultat de Traducció i Interpretació. Té la paraula per començar l'acte el professor Luís Pajenaute, que és el de gaire de la Facultat, per tal que presentar-lo i presentar també el nostre conferència d'avui, el senyor Narcís, com a dia, que pronunciarà la lliçó inaugural. Moltes gràcies. Volia agrair la seva presència, tant al nostre conferenciant com al nostre rector. No més diré un parell de paraules sobre el nou curs acadèmic i després se presentaré directament al nostre conferenciant d'avui. La licenciatura en traducció i interpretació de la Universitat Pompeu Fabra és en partida des de l'any 2002 a la Facultat de Traducció i Interpretació. Va graduar la seva primera promoció l'any 2006 i actualment l'UNCENA està cursant el seu darrer any d'estudis. El pla d'estudis amb el qual es va iniciar la licenciatura es va canviar l'any 2002. El nou plantejament ha apropat molt la programació a les directrius de la declaració de Volònia. Així, per exemple, el nou pla d'estudis ha permès introduir un pràcticum optatiu com a assignatura de quart curs. Actualment gestionem cada any prop de 60 convenis de pràctiques en ambisitucions i empreses. Un valor afegit de la realització d'aquestes pràctiques és el fet que, en bastant casos, promueix la inserció laboral dels alumnes. A banda d'aquest element afavorit de la inserció, el currículum actual ha intensificat la docència de les noves tecnologies aplicades a la traducció, molt més incrementada en cara, per l'oferiment d'una licenciatura lingüística clarament vinculada a les aplicacions tecnològiques que els alumnes poden cursar en paral·lel o ve de forma parcial. Precisament aquesta titulació va arreglar l'any 2004 la distinció Jaume Vicens Vives, que atorga la Generalitat per els seus plantejaments innovadors en el marge de convergència europea. A la nostra facultat, l'enfoncament de la docència es caracteritza per la gran presència de components pràctics i aplicats vinculats de manera immediata als plantejaments teòrics i metodològics. La natura marcadament aplicada d'AMDOS Estudis comporta un enfocament en el qual la dimensió pràctica és molt rellevant. El treball d'occident en grups reduïts reforça a més a més aquesta orientació. Aquestes premisses pensem que és clarament factible de portar a terme l'adaptació de pla d'estudis de la licenciatura en traducció i interpretació, en concret, el nou grau de mediació lingüística recentment reconegut pel Dursi al nou paradigma docent de l'espai europeu d'educació superior. A nivell intern, de fet, el primer cicle s'està justant a les directrius de Bologna i ja s'ha iniciat la impartició del primer curs sota la nova modalitat des del passat setembre. Cal recordar, a més, que la titulació de traducció i interpretació a nivell estatal va obtenir el finançament de la NECA per tal de portar a terme el seu projecte d'adaptació als principis de la declaració de Bologna i que el document redactat per representant de tots els estudis de l'estat ja està publicat en forma de llibre blanc. A més a més, la presència d'estudis amb la mateixa orientació en múltiples universitats europeus, així com la existència de vingles estrets de cooperació internacional, pels en l'interès de portar a terme en el nostre centre el procés d'adaptació a l'espai europeu d'Educació. I passo ara a presentar el nostre conferència. Andabuí. Narcís Comadira és una de les figures més representatives, més destacades de la cultura catalana actual. És un artista polifacètic, es poeta, pintor, dramaturg, traductor, publicista i un gran aficionat a la música. Durant la dècada del setenta va publicar ja diverses obres poètiques, moltes d'elles recopilades l'81 a la llibertat i el terror. Altres llibres de poesia posterior són Enigma, en Quarentena, Rousse de Frut, l'Art de la Fuga i Formes de l'Hombra. També ha escrit obres en prosa, com ara Girona, Materia i Memòria, del Vuitentanou, fórmules magistrales del 96 i la recent Camís d'Itàlia publicada al 2005. En la seva faceta de dramaturg ha escrit i estrenat quatre obres de teatre. Neva, la vida perdurable, l'hora dels adeus i el dia dels morts, un oratori per alluser pla. Aquesta publicada al 97. Altres camps en què el Narcís Comadira s'ha introduït són la pintura que cultiva des de jove, la televisió en què va realitzar durant els anys vuitenta diversos guions de documentals i la premsa, ja que es manualment escriu un article al poder del diari el país, alguns d'aquests articles ha reunit en el llibre sense escut publicat al 98. De la seva producció com a traductor cal destacar una antologia de poetes italiens publicada al 85, una col·lecció d'antics ímnes cristians compusats originalment i que es titulava Ímnes cristians de atins antics al 98, una antologia de poemes de W. H. Odem, el Scanti de Giacomo Leopardi publicada en la editorial camps publicada al 2004 i obres de Bassani, de Filippo, de Montalegui i de Pasolini, entre altres. Quant a teatre ha fet la versió catalana de The Rocky Horror Show i Giganti de la Montaña, de Pirandelo, a mes la seva obra està traduïda a altres llengües com el francès, l'anglès, l'alemany, l'allec i l'espanyol. Ha tingut diferents premis, comar al de literatura catalana de l'Itat de Catalunya i el crític serrador de Poesia amb dos lany vuitentersis per la seva obra enigma. El Premi Nacional de la Crítica, el Ciutat de Barcelona i el Dietrador, l'any 90 per en Quarentena. El crític serrador de teatre i el crític teatral, el 92 per la vida perdurable. En Guany, el Ciutat de Barcelona de traducció i Cabalbert Rafael Jaume, de traducció poètica Pels Canti de Leopardi. I ara sense més preàmbuls ja li dono la paraula al nostre conferència. Moltes gràcies per haver-me convidat. Després ho tornaré a dir perquè ho havia escrit, però em sembla una mica de mala educació començar el discurs sense agrair la invitació i la presentació tan menuciosa de la meva vida i de miracles literaris que ha fet el senyor Pigenaute i també agrair la presència del senyor Rector. Sense més voltes passo a llegir el text que he escrit per aquesta ocasió que porta el títol traduir per llegir i altres la flexió sobre la traducció, sobretot de poesia. Quan Pilàstal Ric, amb qui he compartit les tasques del jurat d'un premi de traducció i aquí aprecio sincerament, em va trucar per demanar-me que en l'ocasió de l'inauguració de curs d'aquesta facultat de traducció i interpretació els digués quatre coses sobre la meva experiència com a traductor dels cants de Leopardi, la veritat és que no m'hi vaig saber negar. Jo els confesso que hauria hagut de fer-ho, perquè quan amablement va enviar-me el llibre que recull els lliçons dels que m'han precedit en aquest lloc i en aquesta ocasió, vaig veure que m'havia ficat en una escarchofera. Aquí un traductor al castellà hauria de canviar d'hortalissa, em sembla, hauria de passar a les albergínies i dir que jo m'havia metido en un ver en general. I, quan vaig llegir los doctes lliçons que han servit aquests darrers anys per inaugurar el curs d'aquesta facultat, vaig adonar-me que jo no podia pasir per ternacap de lliçó, sinó solament fer el que pilasta el ric prudentment, m'havia demanat parlar de la meva experiència de traductor, ja llarga, i els he de dir que tremendament satisfactòria. Traduir és una feina apassionant per poc que el llenguatge t'interessi i t'interessin les llengües. Sobretot sí, com jo, un ha pogut traduir sempre, més o menys, coses que li han agradat. Els parlaré, doncs, de l'eopardi i de la traducció dels cants, però abans m'agradaria fer-los partícips d'alguna reflexió que, lluny de cap ambició teòrica, m'he anat fent amb els anys mentre traduïa. I encara, abans de parlar de res, vull agrair-los, que m'hagin convidat a ser aquí en una ocasió sempre esperançada, com és un començament de curs, que vol dir un començament d'ampliació d'obertura intel·lectual de noves relacions i lectures fèrtils. La primera d'aquestes reflexions té a veure precisament amb la lectura. És obvi que per traduir, abans cal llegir el que anem a traduir, però potser no és tan obvi que per llegir en profunditat un text, per veure com funciona, per captar-ne el sentit més profund, per fer-ne una lectura ben feta que ha de traduir-lo. Quan he formulat la frase una lectura ben feta, he citat Pegui. Charles Pegui, poeta i assajista francès, mort al front en la Primera Guerra Mundial, diu algunes coses impegables sobre la lectura. Per exemple, la lectura és l'acte comú, l'operació comuna del que llegeixi del llegit, de l'obra i del lector, del llibre i del lector. Una lectura ben feta, una lectura honesta, una lectura senzilla, és a dir, una lectura ben llegida és com una flor, com un fruit que ve d'una flor, és com el ballut sobre el pressa que deia l'antic. És com una funció de teatre ben vista, ben mirada, com un estat harmoniosament vista, eurítmicament mirada. La representació que nosaltres ens fem d'un text és com la representació que ens fan d'una obra dramàtica. Tot el que Pegui diu de la lectura ho podríem aplicar a la traducció i ho podem fer perquè llegir és traduir dins del mateix idioma. És traduir des de la llengua de l'autor a la del lector. Un idioma, en definitiva, és un mínim cúmode nominador que fa que entre els parlants del mateix idioma ens entenguem. Però cadascú de nosaltres parla la seva llengua, una llengua amb matisos propis, intencions subjacents, desviacions del sentit etimològic, en motts de l'èxit familiar, de l'argot del propi entorn, de l'època en què s'ha format de les lectures que ha fet. Per això llegir és difícil, perquè cal connectar amb la llengua de l'autor i traduir-la a la nostra. Fa cosa d'un parell d'anys, un jove poeta insaciable va dir que carner i legible. Per ell sí, és clar, perquè mai no ha fet l'esforç d'intentar traduir-lo a la llengua de la seva comprensió. I això tant ens passa amb els medievals com amb els nostres estrictes contemporanis. Llegir és traduir i llegir bé és el primer pas i el primer exercici de tot bon traductor. Per llegir bé, per traduir dins del mateix idioma, cal un esforç de coneixements notable. Cal intentar dominar el context de l'autor que llegim, el lèxic en primer lloc, però també la marca que sobre aquest lèxic hagi pogut fer tot el feix de circumstàncies d'aquest autor. I això és tan laboriós gairebé com a prendre una llengua estrangera. Si llegir bé és traduir, és llegir bé i això dues vegades, perquè a més de conèixer l'idioma de l'autor, anem de conèixer les peculiaritats, la seva llengua personal i el seu context, igual com fem amb un autor del nostre idioma. No em sé estar, i perdoni en una situació tan llarga, de continuar encara el fragment de Pegui sobre la lectura ben feta del qual ja els he llegit un paràgraf. Escolteu-lo per què ens hi implica, com a traductors. Continua a Pegui, el seu assaig clio, diàloga, d'il·listoar, i de l'àmbit paient. Una lectura ben feta, no és pas menys que l'autèntic, el veritable, el real acabament del text, que la real perfecció de l'obra, com un coronament, com una gràcia particular i coronal, com una umbella a l'acabament d'una tija, com un frontor situat harmoniosament posat, com un frontor posat situat a l'acabament del temple, com una fructificació posada i pujada al punt, com una maduració, com un punt de maduresa, com una cosa rara, única, singular, com una singularitat, com un reaiximent, com un aliment i un complement d'aliment, com una mena de complement d'alimentació i el mateix temps d'operació. La lectura és l'acte comú, l'operació comuna del que llegeixi, de l'autor i del lector, del text i del lector. És una posada en obra, un acabament de l'operació, una posada a punt de l'obra, una ascensió singular, una ascensió de realitat, de realització, una plenitud feta, un acumpliment, un umpliment. És una obra que finalment ompla el seu destí. És també literalment una cooperació, una col·laboració íntima, un exterior singular, suprema, una responsabilitat assumida també, una alta, una suprema i singular, una desconcertant responsabilitat. És un destí meravellós i gairebé esglaiador, que tantes grans obres de grans homes i de tant grans homes puguin rebrancar a un acumpliment, un acabament, un coronament de nosaltres de la nostra lectura. Fins aquí per aquí. Si tot això, si tota aquesta responsabilitat la té al simple elector, imaginem per un moment la responsabilitat ingent del lector que tradueix per tal de facilitar l'acostament a l'obra, de tot de l'actors d'una altra llengua. Com podrán acabar, com podrán coronar l'edifici de l'obra que llegeixen si nosaltres, traductors, els donem una construcció amb esquerdes o senzillament amb algun deguté. Si una llengua no existeix de forma general, així, en abstracte, si, com he dit, allò que entenem com a llengua és el mínim comú denominador que fa que les llengües personals, ordenades i legislades, per tal de privar el camp i qui pugui i assegurar-ne la comprensió, s'entendrà que cada lector, cada traductor, a més de disposar d'allò que l'ordenació comuna de la llengua l'imposa, té la seva personal idiosincràsia lingüística, renunciable per més esforços que pugui fer per traduir en una llengua absolutament neutra i estàndard. Jo crec que no pot existir una traducció neutra i estàndard, perquè sempre el traductor té possibilitats d'escollir entre un mod i un altre, entre una construcció sintàtica i un altre, i aquesta llibertat de tria farà que ell, el traductor, no es converteixi en un instrument invisible. Jo no crec en la possibilitat del traductor invisible. I crec que, atès a aquesta impossibilitat, és bo que, en tota traducció creativa, la visibilitat del traductor i sigui palesa. Per exemple, s'ha dit repetides vegades que la traducció de la divina comèdia feta per Josep Maria de Sagarra s'agarrejava massa. És a dir, que l'autor no hi eren absolutament invisibles, sinó que fins i tot s'hi exibia impudicament. No entraré a discutir això en tot d'exemplos, perquè no és aquest el moment de fer-ho, però sí que vull exposar un cas en què Sagarra, fascinat pel text original, va voler anular-se com a traductor, va voler eliminar la seva visibilitat. Va voler ser absolutament literal per veneració a un vers prodigiós. I què li va passar? Doncs que va introduir una notable disminució al sentit i a l'intensitat del text, cosa que un traductor mai no s'hauria de permetre. És el famós vers de l'escena en què Francesca de Rimini explica al poeta com un dia llegint amb el seu cunyat les aventures de la reina Ginebra i l'Ansalot Dilac, tan ell com ella es van anar escalfant fins a tal punt que, com diu Francesca, parlant del germà del seu marit, la boca m'hi vaig jo tot, tot tremant. Per acabar, en una de les més prodigioses insinuacions de la literatura universal, que el jor no viu, no en vil·legemo avante. És a dir, aquell dia ja no va amb llegir més. Anem però al vers en qüestió, que és el que he citat primer. S'agarra el tradueix amb una literalitat absoluta. La boca em va basar tot tremolant. Es fa invisible. Però esclar, tot tremolant, no és el mateix que tremolan tot, que és el que diu l'original. Ens diu que l'imminent amant la va basar mentre tremolava, que és molt menys precis, i menys eficaç, i menys eròtic, que dir que la va basar tremolant tot. És a dir, en totes les seves parts. Valgui aquest exemple d'invisibilitat vulguda per veneració a un vers prodigiós per defensar la visibilitat absoluta del traductor. El traductor, sobretot el traductor de poesia, en una traducció hi ha de ser. Visibilitat, però, no vol dir suplantació. Hi ha moltes formes de suplantació d'un autor en una traducció, per exemple, modificant l'estructura formal del text. Un exemple més o menys recent és, ja que hem parlat de la Divina Comèdia, la traducció que ha fet Joan Francesc Mira d'altra banda excel·lent escriptor. Mira, crec, va prendre una decisió equivocada d'entrada quan va optar per eliminar l'estructura de tercets encadenats de la comèdia i substituir-los per una narració continua en versos més o menys de casílabs. És un cas de suplantació de l'autor per part del traductor. Un poema no és una novel·la. Convertir un poema en una novel·la és un cas de suplantació perquè espera el significat de la forma que, en el cas de Dante, és importantíssim. L'obra es basa en el número 3. 3 parts, amb 33 cants cada part, i amb un teixit fet de tercets és una estructura massa significada i significativa com per eliminar-la. Un altre cas de suplantació és el del traductor que es creu més sàvic a l'autor i, si no, que l'autor més sàvic als lectors i els facilita l'obra. En canvi, el títol, per exemple, com quan Josep Morgades va traduir l'imitador de veus de Thomas Bernhard per historietes inexemplars. O bé, adjectiva amb més profusió que no ho fa l'original. Aquest és un defecte de molts traductors francesos. Una tampet, en una tradució francesa, sempre acaba acent a fres. Encara que l'original sigui simplement una tempesta sense adjectiu. O bé, les senzilles grues del començament de l'archipèleg de Helderling es converteixen a l'edició de la Playa de l'Esgazó Voyager, que el traductor es deu imaginar que queda molt més poètic. Una vegada ho vaig comentar a París en un seminari sobre traducció poètica, la Sorbona, i els francesos traductors presents en van ofendre una mica i es van excusar en qüestions mètriques. Sí, ja ho sabien, que era un bici gramial, sobretot en poesies, però la culpa no era pas dels pobres traductors, ah, l'Alexandrie. Resulta que el vers natural del francès és l'Alexandrie, que, com saben, és un vers llarg, molt llarg. Dos amistiquis exacilàbics. I esclar, en una tradució envers, sempre els queden els pobres traductors francesos, caselles accentuals per humbrir i vinga a posar adjectius. Bé, jo crec que això no es pot fer. Enriquir, entre cometes un text, és també com facilitar-lo un cas de suplantació. I també és un cas de suplantació, l'alteració dels registres de llenguatge de l'original, així com l'ampliació material d'un text, amb la suposada bona intenció de dir tot el que diu l'original, quan, de fet, es diu menys, perquè es perd concició. I encara hi ha un altre cas notori de suplantació, que es dona sobretot en poesia. Quan el traductor encapçala el llibre com si fos seu, i el nom del veritable autor apareix en lletre petita, a la coberta, sota el títol, o formant napar. És el cas reiterat de Joan Ferraté, imitat per Salvador Oliva. Per exemple, el llibre Poemes de cabafis, signat per Joan Ferraté, o bé el llibre Poemes d'Oden, signat per Salvador Oliva. La veritat és que el primer llibre, sota el nom de cabafis com autor, hauria d'haver dut simplement poemes com el títol, i després traducció de Joan Ferraté. I en l'altre cas, igual. Un dia li vaig comentar a Ferraté, que no em semblava bé, i ell em va contestar que allò era en poema seus, perquè ell els havia escrit en la seva llengua. Vaig callar. L'argument en contra, però, és senzill, i és que resulta que aquests poemes, pretesament seus, són molt millors que els altres poemes de Davoseus, escrit sense l'ajut de cabafis. I en el cas de Salvador Oliva es podria dir exactament el mateix. No. Un traductor ha de ser humil, no ha de voler supplantar l'autor. Bé, encara voldria parlar-los de dues o tres coses generals que tinguem en compte quan tradueixo posi. Una té a veure amb la comparació que faig del traductor amb l'interpret musical. L'altra, amb el que per entendrem, dic la teoria de la sintonia, i encara la que podria anomenar teoria de la compensació. Aquí només les esbossaré i ja en veurem algun exemple de seguida. Posats a buscar una metàfora de la tradució, em sembla que la de l'interpret musical funciona força bé. Un bon intèrpret mai no és invisible, però mai no s'ho planta l'autor. A cap pianista seriós, a cap violinista, se li ha acut de dir que una sonata o un concert són obra seva. Ell n'és solamente l'interpret. I, malgrat que el Chopin de Rubinstein és diferent del de Sokolov, malgrat que el Mozart d'Orobitz és diferent del de Polini, malgrat que el Beethoven de Brundel és diferent del de Gilels o del d'immercel, malgrat que el Bach de Gull és diferent del de Leonhard, el de Harnon Curr, del de Gardiner, i, totes les seves interpretacions, la partitura original i brilla amb esclatant fulgor. Sempre es tracta d'Eixopeng, de Mozart, de Beethoven, de Bach. En la tradució d'un poema passi igual, o hauria de passar igual, sempre hi ha de brillar la partitura, l'original, i cada tradució pot ser diferent, segons la idiosincràsia del traductor, de l'interpret. No hi ha una tradució única, com no hi ha una interpretació única. El mateix traductor pot durar dues o tres versions diferents d'un text, totes fidels i totes òptimes, i això perquè un intèrpret sempre pot subrayar un aspecte o un altre d'una partitura. I això sol passar quan ha transcorregut un temps entre una versió i un altre. El traductor ha crescut com a traductor. S'ha fet més sàvi, adquirit més versatilitat, ha progressat en el coneixement de les llengües i la tècnica. Recordin només el cas de Carles Riba i les seves dues versions de l'odisser. Quan parlo de teoria de la sintonia, evidentment ho faig amb una certa ironia pel que fa a la paraula teoria. Vull dir simplement que una de les feines més importants d'un traductor, sobretot de poesia, però també de qualsevol gènere literari, novel·la o teatre, és salvar el to de l'original. Traduir en sintonia és anar més enllà del significat d'un text, del que vol dir un text. És donar-ne una lectura dins la mateixa corda intelectual, sentimental i lingüística. El to d'un text forma part, en definitiva, del seu sentit. Per això cal sintonitzar amb l'autor, no introduir modificacions tímbriques, de registre de llenguatge, de ritme, cal posar-se coturns quan l'autor se'ls posa, cal baixar al carrer quan l'autor ho fa. És una feina delicada, humil, respectuosa. No sempre prou un traductor ho pot aconseguir tot. Em sembla que va ser Ortega, qui va parlar de la malangia de la tradució. És la insatisfacció natural de tota còpula. Ja els antics deien que posc oi-t'om, home i ànima, el triste. La conjunció entre traductor i autor mai no és del tot satisfactòria. Per la senzilla Ró, que la identificació entre els dos mai no es pot donar de forma completa. És aquí un intervall que jo en dic, la teoria de la compensació. I teoria també s'ha d'aprendre aquí, com gran o sàlis. Un traductor ha de saber compensar els seus moments baixos respecte als grans moments de l'original amb creixements moderats quan l'original ho permet. Dic d'una altra manera, el traductor ha de saber aprofitar un moment baix de l'original per pujar-lo a un punt, i així compensar el punt que ell s'ha quedat per sota d'un moment brillant de l'autor. En la tradució d'un poema es dona de tant en tant aquesta oportunitat, perquè si llegi bé, a vegades ens adonem que l'autor ejectiva de forma consuatudinària poc original com per passar o per omplir el vers. Allà hi pot trobar un traductor l'ocasió sempre moderadament pujar una mica a l'escriptura i així compensar aquell ejectiu brillantíssim i en lluornador que no ha pogut a vegades per rons mètriques evidentment el sabut igualar. Bé, ara sí que passo a parlar de la meva tradució de l'eopàrdic. Però m'ha semblat que aquestes generalitats amb què potser els he burrit fins ara podien ser més útils per als futurs traductors que faci els casos concrets de la meva versió dels cants del signe de Recanati. Els cants són l'obra poètica de tota la vida del seu autor, ja com a l'eopàrdic nascut a Recanati, a l'Emarque, a l'altra banda dels Apenins, prop del Mar Adriàtic al 1798 i mort a Nàpols al 1837, pocs dies abans de fer 39 anys. Això vol dir que tot i la precocitat del seu autor de molt jovenet, ja traduïa del grec, un llibre de poemes escrit durant tota una vida, per curta que sigui, conté uns textos per força diferents. Que hi ha una evolució estilística formal i conceptual que un traductor ha de saber compendre i saber plasmar. A part de l'evolució de l'autor, també hi ha, dins dels cants, diferències de registre volgudes. D'entrada ens hi trobem amb dos tipus de poemes, les cantsoni i els idildi, les primeres de to elevat, al tisonant, clasicitzant, els segons, més planers, més col·loquials, més, per entendre'ns, romàntics. Les dues maneres però no són consecutives, són contemporànies. Es tracta d'allò que jo també fos, quan li vaig preguntar que com era que a vegades feia sonets italianitzants, a vegades poemes surrealistes i a vegades d'inspiració popular, em va contestar que per ell tot eren gèneres literaris, diferents i que cap no el definia. És el mateix cas de l'eopàrdia, em sembla, en els seus primers poemes. Després sí que hi ha una evolució. Apareixen els grans idílis, més narratius, cada vegada més formalment lliures, fins a arribar als poemes del final, més especulatius, més filosòfics, la poesia que pensa, la poesia pensante, o el pensiero poetante, com em va dir precisament Antonio Prete. Això vol dir que en l'espai d'una quarantena de textos, alguns llargs, però no pas excessivament llargs, i trobem moltes coses diferents que un traductor ha de mirar de respectar i de transmetre. Un traductor català, a més, es troba amb un altre problema. La manca de llengua calibrada a l'època de l'eopàrdia, la manca d'una literatura catalana neoclàcica. I amb això no estic dient que una traducció hagi de ser un pastig de la llengua de l'època de l'autor que tradueix. Crec que una traducció ha de ser justament en la llengua de l'època del traductor, però ha de saber comunicar el to, allò del to que parlàvem, de la llengua de l'època de l'autor. Difícil, és clar, i en català més, el pot d'origen neoclàcic posem per cas que no sonés a desuet ben posat, podria ajudar-nos molt a aconseguir una sintonia exacta. Jo he recorregut a vegades a Berdeguer o a Mateu Obrador per posar dos exemples. Posem-los. El primer dels cants, una canzone patriòtica que porta per títol a Itàlia, al vers 59 l'eopàrdia escriu dirigint-se la seva pàtria alma terra natia i continua al vers següent la vita que midesti eco-tirrendo. Alma és un llatinisme. En llatí nosaltres el fem servir en l'expressió alma-màter. I molts periodistes es pensen que fa referència a l'ànima d'una cosa. Diuen sovint que algú és l'alma-màter d'una institució. Per exemple, alma però no és cap substantiu, sinó un adjectiu i vol dir protectora, notícia, etcètera. Jo certament podia fer un llatinisme i haver traduït per alma terra natal. Però això em feia aquest vers massa estrany i en un lector corrent del català d'avui, difícil d'entendre i encara fàcil de desviar per la proximitat del castellà, entendre alma perànima, que és el que els periodistes es pensen que vol dir. Llavors va aparèixer en la meva memòria verdaguer i el seu amigran, dolça Catalunya, patria del meu cor. M'anava perfectament bé perquè, a més, es tractava d'un bicilàvic amb accent a la primera, exactament com l'alma de l'original. Vaig decidir fer-me un traductor visible i ben catalanament visible, i vaig optar per traduir per dolça terra natal. El cap d'uns dies, mirant les fotografies dels manuscrits del poema, quina no seria la meva sorpresa quan vaig veure que en un primer tractament l'eopàrdia havia escrit dolça terra natia. Adeu visibilitat, doncs, en aquest cas. Resultava que la meva tradició termina lògica s'acostava del tot al sentit originari de l'autor. A vegades, aquesta mena de tradicions acaba en una gran fidelitat. Mateu Obrador és un poeta mallorquí de Felaniig, que va ser secretari de l'Arxidú Clio i Salvador. El can XXIII, que porta per títol Can Nocturn d'un pastor arran de l'Àsia, al vers XXIII l'eopàrdia escriu com gravíssim o faci o insul és pal·le. Aquí se'n va aparèixer la memòria un vers de Mateu Obrador, que fa referència al feixuc farcell de penes, que tots portem. És un vers que forma part d'una estrofa escrita sobre majòlica a l'entrada del Sant Salvador de Felaniig. Literalment hauria hagut de traduir per pesadíssim feix. Ho hauria pogut fer. Amb un feix pesadíssim a l'esquena era una bona traducció. Però usar feixuc farcell em rematia la llengua calibrada poèticament al XIX i connotava la meva traducció de visibilitat. Si no meva, sí de la de la llengua d'arribada. I això em semblava positiu. Per què crec que quan traduïm un poema hem de procurar que en surti un poema que funcioni en la llengua d'arribada, que no el soni ha traduït com moltes vegades passa. La virtua lingüística de l'original ha de passar a enfortir la llengua d'arribada, sí, però subtilment, i fer servir llengua calibrada en català és una bona via per importar riqueses de l'altra llengua, l'Italià, en aquest cas. Igualment vaig fer amb el títol del Can XXV. L'original diu Il sàpato del villagio. Jo, en homenatge a Carner i al seu llibre La primavera, el poplet vaig traduir al dissabte, el poplet, not del poplet. Són petits detalls, si volen, però que fan que el text de la traducció soni natural dins de la llengua d'arribada. I ja que he parlat de Carner, aprofitaré per mostrar-los com un accés de fidelitat en un detall secundari acaba fent mal a l'eficàcia general de la traducció. És quan un prejudici es converteix en un perjudici. L'Infinito, que el llibre dels Cans ocupa el lloc número 12, segurament el poema més famós de l'eopardi. Bé, Josep Carner, quan era gènere, els anys 20 del segle XX el va traduir, com en va traduir d'altres. L'Italià, com l'Espanyol, té un predomini de paraules planes, així com el català el té de paraules agudes. Bé, era natural que a l'Infinito, en italià, tots els versos acabéssiren una paraula plana. Prendre aquesta característica de la llengua de sortida com una obligació a respectar absolutament en la derribada, a més de fer el text feixuc, obliga a certs canvis que poden tenir conseqüències greus. El poema, com saben, acaba en el nau fragi més famós de la història de la literatura, e il nau fragar me dolce in questomare, i nau fragar més dolç en aquest mar. És la traducció literal i que funciona perfectament en català. Però Carner es troba amb un problema. Mar, en català, és un monosílab, que és, com dir, una paraula aguda. I com que és un traductor respectuós amb el to i el registre, sap que no pot renunciar a la paraula mar. No vol fer servir pèleg, per exemple, que si ven un poema dels més classícis anys de Leo Pardi, hagués pogut funcionar perfectament. Aquí hauria trencat el to fruit i més natural del poema. I què fa? Esplaçar el mar de l'últim lloc del poema, cosa que crec que és un error, perquè el poema ha d'acabar el mar, de caps a mar. Carner tradueix i aneixa mar més dolç de nau fragar-hi. Obter si un vers amb una paraula plan al final, però a costa d'aquest, doncs, de treure eficàcia a aquest vers final, i a sobre d'escriure un vers molt menys lliscós en català que el que li hauria donat la traducció literal. El prejudici de les paraules planes a final de vers li ha causat un gran perjudici a la seva traducció. Això em porta a fer una petita observació que té relació amb la visibilitat del traductor. Ja he dit que jo estic per aquesta visibilitat, però això inclou la visibilitat de la llengua en què el traductor treballa. La idiosincràcia d'aquesta llengua no s'ha de dissimular. Només de l'afertil conjunció d'aquesta llengua d'arribada, amb la pressió que l'autor traduït exerceix sobre la de sortida, en pot sortir modificada la primera amb unes certes garanties de fertilitat futura. No els vull merejar amb més exemples. Només un en què m'he permès esmanar la plana al gran Leopardi, i això encara per una mania meva de precisió botànica. El poema imitació que ocupa lloc 35 als cans i que, de fet, és una traducció que fa Leopardi d'un poemet francès, d'un poeta de tercera fil, el que es diu A.B. Agnò, i escriu, Leopardi, vo, do, ve, oi, ni altra cosa, do, ve, naturalment, va la folla de rosa i la folla del loro. Vaig on va tota cosa, on va, naturalment, el pètal de la rosa, la fulla de lloré. No m'agradava de cap manera traduir la fulla de la rosa, perquè, per mi, tot i que les roses les esfullem, la fulla de la rosa és la del rosé. Em vaig permetre introduir el més exacte pètal. A Leopardi, això de la botànica no li importava gaire, i, de fet, Pascoli, un poeta romàntic italià, l'acusa de poca precisió floral. El poema que he citat per una altra raó, el dissabte al poplet, Leopardi, parlant d'una joveneta que torna del camp, escriu que porta el braçat d'herbes que ha collit per donar als animals i, a més, un matzolin de rosa i viola. Pascoli s'enriu perquè alega que això no és precis, que roses i violes no floreixen al mateix temps. Deixant a part que això no és del tot veritat, perquè hi ha roses precoces, així com violetes tardanes, i ve poden coincidir, Pascoli no s'adona que Leopardi està pendent més que de la precisió botànica de la precisió literària. Està citant Petrarcha, que parla de roses i violes, juntes, almenys, en dos dels seus pobres. De fet, si ens mirem una edició com cal de Leopardi ben anotada, ens adonarem de la immensa quantitat de cites implícites que hi ha als seus cants. Dels clàssics grecs i llatins, evidentment, però també de Dante i de Petrarch, que sobretot. Hi ha estat aquesta manera de compondre una mica palimpsèstica que m'ha justificat, si és contradictor, necessita cap justificació de les seves decisions, a incloure jo també algunes referències a la literatura catalana quan venia en el cas com l'esquècitat de Berdeguer i Obrador, i altres, com ara, per exemple, el verb sejetejar, que a Leopardi pren de Dante i que jo pren del sagar retraductor del Gran Tuscà, de tutte parti sa etava i el giorno, purgatori 255-56, o bé, quan no tinc cap dubte a usar peitides en lloc de naïades, que és i peitides, com saben és una paraula inventada per grau de l'Iost, és a dir, és un homenatge i una visibilitat de la llengua catalana, i encara, quan en un altre lloc us ho belanguera amb comptes de balleta que fila, per la referència a Joan Alcobé, i en un altre cas, Leopardi, ironicament, parlant ironicament de les delícies del futur, escriu que els treballadors dels temps que han de venir tindran molts luxes, i escriu, he dit que estoro copriran l'esquiene i es copriran amb castor les esquenes. El castor és un teixit de llana enfaltrat. Potser no m'hauria decidit conservar aquest mot perquè avui poca gent sap de què es tracta, però ho vaig fer perquè jo també fos el fa servir en un dels seus poemes. Si jo fos marxant a prades, a les boires de Tardó, per guardar-vos de glaçades us donaria fleçades i caparons de castor. Onze Nadals i un cap d'any. Bé, ara sí, ja prou d'exemples. Espero que no els hagin distret massa del meu discurs general de les coses que els he anat dient sobre la meva manera de traduir poesia i en general qualsevol cosa. Els he parlat de les meves reflexions les que m'he anat fent al llarg dels anys a traduir i els he parlat de la traducció de Leopardi, que és el que havia promès. Però per acabar m'agradaria afegir encara una consideració final. Em sembla que va ser el gran poet anglès, Robert Frost, qui va dir que poesies allò que es perd en una traducció. Leopardi ve a dir una cosa similar, tot i que molt menys radical. Leopardi ens parla de la impossibilitat de traduir bé, del que perto un llibre en les traduccions més ben fetes, de l'absoluta impossibilitat i de la contradicció en els termes de l'existència d'una traducció perfecta i, més encara, quan es tracta de llibres el valor principal dels quals o tot el valor o bona part de veure amb l'estil, amb l'extrínsec, amb les paraules, etcètera, amb l'efecte en què aquestes estan especialment lligades, etcètera, com han de ser necessàriament tots els llibres de veritable poesia en vers o en pros, etcètera, etcètera. Givaldone 3954. Frost té un concepte de la poesia massa lligat a l'extrínsec, per dir-ho amb la paraula leopardiana, a l'estil, a les paraules. Bé, jo crec que és una pobra visió de la poesia. Jo crec que, de fet, poesia no és allò que es perten una traducció, sinó precisament allò que una bona traducció s'ha de salvar. Almenys la poesia que a mi m'interessa és la que està més lligada al sentit que no pas als efectes especials. Una bona traducció és capaç de salvar el sentit profund del poema, que és allò que realment importa, i això ja ho sabia el vell Sant Geroni, que no sé si ho és, però que hauria de ser el patró dels traductors, que ja deia, tants segles en darrere, que no sabia de traduir paraula per paraula sense un exprimerer de senso, no traduir mod per mod, sinó donar el sentit del sentit de l'original. L'eopardi, traductor ell mateix, sap que traduir és difícil i que la traducció perfecta no existeix, però també ens dona alguna pista sobre com fer-nos nostra, per exemple, l'estil, que per ell és una pedra de toc de la traducció ben feta. Diu, no n'hi ha prou que l'escriptor domini el seu estil, cal que el seu estil domini les coses, en això consisteix la perfecció de l'art i la suma a qualitat de l'artífex. És a dir, ens recorda que el que cal per vivificar un estil és el coneixement de les coses, i això el traductor no li està en absolut humedat, tot el contrari, cal que el traductor domini les coses, cal que tingui el màxim possible de coneixements sobre les coses que el poeta denomina i cal que sigui escrupulesament responsable de la adequació dels mods amb aquestes coses. Això vol dir que cal que tradueixi en propietat, que pensant-se ser més líric, no s'abandoni a vegatats o a mods marcats com a poètics dins la seva tradició, que no forci excessivament la sintaxi per no convertir la seva traducció en un text estrany, que si l'autor ho fa es plantegi fins a quin punt ell pot fer-ho sense passar la línia de la intel·ligibilitat. Tinguis raó, Robert Frost, o no en tingui? En tingui-li el pàrdia, no? Els traductors traduim. I ho fem perquè sabem que així llegim millor, que comprenem millor, que facilitem aquell acompliment coronal de l'obra que parlava Pegui a innumerables lectors que d'altra manera no podrien ajudar a acabar tantes i tantes obres admirables com ara els cans de l'eopàrdic. Sense les nostres traduccions, moltes grans obres perdrien importants experiències lectores que les mantenen vives. Donem la nostra llengua i la nostra veu a un altre veu en una altra llengua. Mantenim la flama i la cadena de la lectura. Ajudem així una tradició més enllà de l'àmbit sempre reduït d'una cultura nacional. Som exploradors i descobridors i importadors de tresors foresters. Aportem sang nova a l'abra de la circulació cultural del país. Calibrem llengua per a d'altres que vindran. Som els humils traductors. Em podem estar orgullosos. Res més. Gràcies. M'he volgut degar. Amics i amigues, és qüestió de fer una intervenció preu i quedar-nos amb el gust de la magnífica conferència d'en Arcís Comadira. Deixeu-m'ho dir que fa dues setmanes, més o menys, era aquí la inauguració del curs dels Estudis de Comunicació Audiovisual i era la lliçó inaugural i era fet a impartir de perri i saber el cuixet. I a mi se me'l corre, i avui ho rememorem aquí, se me'l corre que moltes vegades, vaig comentar, a la universitat, la nostra primera funció i la funció dels universitats és trametre, crear i trametre el coneixement, explicar-nos el món, el que vivim, i ajudar d'aquesta manera també a transformar-lo. I d'aquesta manera, i potser més ara, queda un lloc menor per a una altra manera, potser, una altra moda, potser més autèntic de coneixement, que és la creació. I això m'ho feia pensar a les reflexions, de saber el cuixet en referència a la seva última pel·lícula, que té un títol molt bonica més, la vida secreta de les paraules. I avui, Arcís Comadira, un poeta ens ho porta directament, la creació. Un poeta directament. Un poeta que ens fa, i això és important, manera de viure altres vides, de viure la nostra, més autènticament, que deu ser la creació. I això ens ajuda, no? I, si a més, és un poeta traductor, com que és Arcís Comadira, ens ajuda més. En realitat, algunes persones que tenim com un rector, altres obligacions més feixugues, potser, la lectura detinguda dels cant i de Leopardi quedaria per sempre, com una de les coses que un li agradaria fer, però no faria si no hi hagués un traductor com Arcís Comadira, que li fes més fàcil d'insar-se en l'Itàlia directament. I això és una gran aportació, una gran, gran aportació. A més, en Arcís Comadira ens fa més agradable, també la lectura dels diaris, perquè quan llegim el país, els seus articles, no estem pensant en totes les coses que tots els dies pensem, i més ara, quan llegim els articles del país. Un moment per a un, i això sempre està bé. I ho he dit, primer que res, és un poeta, és la creació. Jo vaig llegir, ara tinc menys temps del que voldria, però vaig llegir amb molt de gust. Traduir i interpretar, òbviament, en el nostre món, i això fa d'aquesta facultat potser una facultat més important, el nostre món més plural cada vegada, més interrelacionat però més plural, és molt important, és necessari. Vol dir comunicar-se, vol dir tant tipons, vol dir apropar-se, sense això no és possible. Les dues coses que es fan a aquesta facultat són centrals a la civilització en què vivim, i jo també penso això, que el significat, deixa un meu dia entre 40 i... Això els ensenyo als meus estudiants, malgrat Robert Frost, que el significat és allò que es preserva en la traducció, que és el significat, si no és altra cosa que això. Els ensenyo, líquid, per tots això, alguns ho sabeu. Jo, com a professió, encara que ara no dono classes com a professió, soc filòsof del dret, i els filòsof del dret estem interessats en pensar sobre el dret, i que és l'argumentació jurídica, i això té centralment que veure amb la interpretació. El dret, en realitat, és interpretar en bona part. Dit això, i per tant, alegre de sentir que és diferent de les que un rector sent cada dia, deixeu-me dir també algunes coses en aquest acte d'inauració al respecte del futur d'aquesta facultat i dels estudis de traducció, interpretació i de lingüística que sabeu, però que vull que conegueu que el rector ja està directament implicat. El de GAE ens recordava que estem en aquesta facultat i en els estudis d'aquesta facultat perfectament involucrats en la implantació de l'espai europeu ensenyament superior, i tenim molt a fer. Crec que aquesta facultat, el professorat, els estudiants, el personal d'administració d'aquests estudis reuneixen les condicions òptimes per posar-lo endavant i per fer, perquè no era tan... Bolognia no és tan diferent que el que aquí feu ja. És similar a qui es fa. Per tant, és més fàcil fer-ho d'aquesta manera. És més fàcil fer-ho d'aquesta manera, i us vull trametre tota l'empenta i tot el recolzament que des del rectorat de la Universitat s'ho vull prestar per endavant aquest projecte, que ens situi quan arribin la reforma de les plans d'estudis i les noves directrius en la millor de les condicions per a fer d'aquesta facultat la millor facultat de tradicció i interpretació possible i la millor del país desitgem. Això ha d'anar unit en una capacitat d'oferir uns posgraus sòlids. Depèn de com sigui això, serà lingüística, ja ho sé. Però uns posgraus sòlids jo, que estic cansat de dir ja, però ho seguiré dient, que aquesta Universitat, que no creixerà molt amb el grau, té, com a repte, estratègic, el posgrau. Si nosaltres aconseguim tenir en 4 o 5 anys un 25 o un 30% dels nostres estudiants de posgrau, som un model d'universitat sostenible en el sistema i projectable en el futur i un parable perfectament amb altres institucions del món d'aquestes característiques. No, si no, no ho seria, si no, no ho seria. I jo crec que hem de lluitar per això, i aquest és un àmbit molt important. Per a fer el posgrau bé calen bé i articulat de la manera que jo vull dir, que tingui futur, que tingui estudiants, calen almenys dues coses que vosaltres teniu, que són línies de recerca consistent, i això ho teniu, sense dubte, i internacionalització. I això ho teniu, pel tipus d'estudis que sou. Un grau d'internationalització suficient. L'hem de millorar, hem de ser capaços de treure més estudiants de fora del sistema universitari català, sobretot del posgrau, però vosaltres esteu en bones condicions. Si som capaços de fer això, sense dubte, que el futur que espera aquests estudis dintre del context de la universitat és molt bo. En segon lloc, sé que si fem això, òbviament, i així ho he de dir, aquest espai, i em consta, aquest espai de la Rambla, ben volgut per tots, i que fa pena sempre que estem en aquest auditori, saber que l'abandonarem, fa pena, aquesta és la veritat, però vull dir que sóc conscient que la situació, en aquest moment, d'ocupació de l'efici de Rambla, és preocupant. Vull dir-ho. Vull que sapigueu que estem treballant més allà, fent tot el possible, i més del possible, perquè el projecte de Calaranyó, en els segons el previst, i sigui un projecte que és més còmode per a tots, que sigui capaç, com jo he dit en algun altre lloc, que sigui capaç d'hostatjar tot el software que tenim amb hardware adequat, que és el que ens fa falta ara. I estem treballant moltíssim en aquesta línia. És una part del projecte, i jo crec que ens en sortirem, i, per tant, veieu aquests estretors, com uns estretors transitòries, que porten cap a una situació millor, encara que no hi ha a la Rambla, però sí a la nova Barcelona, en aquest sentit, o almenys al nou barri, 22 a roba de Barcelona, on puguem desenvolupar la nostra docència i la nostra recerca en millors condicions. Moltes gràcies. Que diu el de Gam Raó, que havia de dir que he inaugurat el curs de 2005-2005, d'aquests estudis. Que no havia de dir performatiuament. S'ha de dir, encara que ja faci temps. Si es formatiuament, ho hauria de dir.