 Jeg vil fortælle om børns livshistorie, eller retter, hvordan børn udvikler deres livshistorie. Og hvorfor skal man undersøge det? Det spændende ved det er, at man faktisk ikke er sikker på, at børn kan fortælle deres livshistorie. Og det har vi så undersøgt, da det bæren søgde jeg sammen på Aarhus Universitet. Og det skal det her opleje handle om, hvordan børn udvikler deres livshistorie. Og hvorfor vil vi så undersøge det? Og det vil vi, fordi der har været to forskere, som havde til, man har på Mars og Susan Black, som på et tidspunkt kigger på alt en litteratur, der er, som handler om, hvordan børn husker, eller hvordan børn fortæller historier. Og de hedder så, at der er et par docks. De siger, børn kan fortælle historier. Og det har vi sikkert alle oplevet, når de har fået læst en bog eller hørt en historie, så kan de gerne fortælle den, også når de er ret små. På den anden side kan børn også huske selvbiografiske oplevelse. Og det betyder, når man spørger dem, når de kommer hjem fra skolen eller fra børnehavn, hvad har du oplevet i det, så kan de fortælle om det. Så de kan huske selvbiografiske oplevelse, og de kan fortælle historier. Men de to forskere havde det, at det tyder på, at de børn kan ikke fortælle deres livshistorie, og det er jo et par docks kan man sige. Og det sætter vi også for at undersøge. Men inden vi kunne undersøge det, er jeg spørgsmål, hvorfor mener de, at børn ikke kan fortælle en historie? Og der er to ting i det, for det første skal man lære at fortælle en god historie. Og den gode historie, den har nativ sammenhæng. Og det betyder, at den giver mening helt angelt, at den giver mening til den, der litter, eller den, der læser historien. At der er en visk chronologi, en vis rækkeføje, at man forstår, hvem personer er, at den har en ordentlig begyndelse og afslutning. Og den nativ sammenhæng, det lærer børn ret tid i deres liv. Man, sagde de to forskere, den gode livshistorie er noget andet, for så skal man også have kulturelt sammenhæng i sin livshistorie. Og det betyder, at man skal have en idé om, hvordan vores liv, i vores kultur, egentlig ser ud, inden man er i stand til at fortælle en livshistorie, som giver mening til alle andre. Så vi skal have viden om, hvordan det ideale liv i vores kultur skal forløbe, inden vi er i stand til at fortælle en livshistorie, som giver mening til andre. Og denne forstig om det ideale liv, det kalder vi i vores forskning, det kulturelle livskript. Og det kulturelle livskript, altså en ide om, hvordan vi mener, at livet idealtid forløber i vores kultur. Og jeg har her en illustration, det er fra en svensks børneborg, og der kan man se, selvfølgelig livet begynder med fysselen og afsluttes efter et langt og lykket liv med døden. Og inden i madmen sker det en masse ting, og der sker en masse ting her i ungdom, altså madmen som 10 år, 40 år, og så sker der egentlig ikke så meget mere. Så det er vores forskning om et idealt liv i vores kultur. Men en ting er en børneborg illustration, men noget andet er undersøgte. Og det har Dr. Berntsen og David Rubin, som er tilklønende Aarhus universitet undersøgt. Hvordan har de gjort det? De har gjort ud og har spurgt en stor gruppe studerende, og har sagt, de skal forestille sig et spædbarn, som bliver født i dag. Og så bliver det spurgt om, hvilke er de vigtigste begivenhøjer, der kommer til at ske et helt emennelig spædbarnsliv fra, det bliver født enten det dører. Og de spurgte også, hvornår vil disse begivenhøjer ske i barnens liv. Altså folk skulle skrive begivenhøjer ned, som de synes var vigtige i et nyt født liv, og så også sige, hvornår de mente, de ville ske. Og på den måde nåede man frem til en liste med 35 begivenheder, og her har jeg så en liste over de top 10 livskræbt begivenheder i Danmark. Og de er her anført i kronologisk rækkeføje, så det ideale liv ser ud, eller vi forslår også det på første måde, at man begynder i skole, når man er 6 år, man bliver foralsket, når man er 16 år, man flytter hjemmefra, når man er 19 år, så får man uddannelse, når man er 22 år, får det første rigtig job, når man er 26, bliver gift, når man er 27 år, får børn, når man er 28, så oplejer man måske andre stølle, når man er 34 år, og så får ældre stølle, når man er 49 år, og så man går på pension, når man er 65. Og det her i kronologisk rækkeføje, men faktisk de hyppigste nævnte begivenhøjer, det var, at får børn at blive gift og at begynde i skole. Så det er i danskernes øjne de vigtigste begivenhøjer i vores liv, der kan ske. Så det betyder, at vi har en ret præcis ide om, hvordan det ideale liv i vores kultur skal se ud, og det betyder, at det præcis ide betyder også, at vi er enig om, hvornår ting skal ske i vores liv. Og siden han har forsket også vist, at vi bruger altså de her kulturelle lydeskript, som en slags søg, måske en eller skillet, når vi bliver spurgt eller bedt om at fortælle vores livssistorie. Så tænker vi lige over, bevidst eller ubevidst, hvad er det nu den anden person forvender, jeg fortæller om. Og så fører vi livsskriptet og fortæller om de her ting, som at komme i skole, at få en uddannelse og så videre. Så hvis vi kommer tilbage til det her schema, kan man sige, så den gode livssistorie, den skal på den eneste her narrative samhæng, men på den anden side er det også meget vigtigt, at den her kulturelle samhæng, og vi mener, at den skaber man gennem det, det er, at man har et livsskript og refererer til det her livsskript, når man fortæller sin historie. Men spørgsmål er, hvordan er det så hos børn? Er det rigtigt, at børn ikke kan fortælle deres livssistorie? Hvornår kan børn fortælle deres livssistorie? Det var et spørgsmål, vi har i vores studie. Og det andet var, er det rigtigt, at børn skal tilegne sig af en del viden om, hvor den et liv ideeltid forløber i vores kultur, for at kunne fortælle deres livssistorie. Og det sætter dårligt børn, som jeg har for at undersøge med en gruppe børn i en skole, i næheden og århus. Vi har 120 skolebørn, som deltog, de var med om 9 og 5 år gammel. De gik i 3. klasse, 5. og 6. klasse og 8. klasse. Og så blev de bedt om at skrive en historie om deres efteråsferie. Og det gjorde vi for at se, om de kan skabe en historie, som har narrative samhæng. Det er rigtigt, at de kan fortælle en historie, som ikke er deres livssistorie. Og i næste omgang blev de så bedt om at skrive deres livssistorie. Og de fik altså instrukser, hvor der blev sagt, fortælle dit liv, siden du blev født, og indtil ide i dag. Det var helt klart instrukserne. Og til sidst blev de så bedt om at give et bud på et kulturelt livskrupp, lige som vi gjorde med de voksne. Og jeg har et eksempel her på en efterås-historie. Det er en drenge, som var på Steno-museet i Aarhus. Og jeg har altså ikke rettet i det. Det står her, lige som han har skrivet det. Og han siger, eller han skriver. I min efteråsferie var jeg på Steno-museum. Jeg skulle lave en robotbamse. Den skulle have en laser-kanon. Det var en computer-muse med en lampe på. Den skulle også have jetpack på. Men det var rigtigt et propal. Den skulle også have jam på. Den fik jeg på med gaffetep. Den skulle have køber. Nu skulle vi tage et billede af den. Jeg måtte ikke tage den med hjem. Nu skulle vi ovenpå. Der så vi, hvordan nogen så ud i dengang, der var past. Så skulle vi se skuespæd. Der var en, der havde kigget dig. Efter at høre den historie, kan vi forestille os den dag i Drenge's efterås-historie. Det er en nivålig historie. Den har et sammenhæng, og vi ved, hvad der foregår. Så man borde mene, at børn, som kan skrive sådan en historie om deres efteråsferie, det er også i stand til at fortælle deres livssistorie. Men på det næste slide har jeg et eksempel på en livssistorie, af en anden nivå og i Drenge. Han skriver som titel min livssistorie, og så skriver han, da jeg var 3 år vejr, dumt drist i en dag, skulle jeg til Kallø, der løb jeg med et svært i hånden i mands-serie. Kom, vi skal ud og redde kongen. Her kan man se, det er en lille episode fra hans liv, men vi erfarer ingenting, hvornår han bliver født, om han har familie, hvad hans hobby er og så videre. Det er bare en episode fra hans liv, og jeg har et anden eksempel, som er lidt mere, jeg følte i en livssistorie. Det er en pige, som er 10 år gammel, og hun skriver min livssistorie. Der jeg var 4 år, fik jeg en lille søster, så fandt vi på, at hun skulle hedde Lise, og da hun blev 1 år, var vi campking, og vi kørte til Tyskland, og så kørte vi til Paris, og så kørte vi til Danmark igen. Og det var juni, var det min fødselsdag, og der blev jeg 5 år, og så kom der gaster, og der kom også min onkel, og så kørte han hjem igen, og det var min livssistorie. Her får vi lidt mere information om Pines liv, men det virker som om hun ikke rigtig kan skale med, hvad vi ville synes er vigtigt i en livssistorie, og hvad det ikke er vigtigt. Det er lige så vigtigt, at hun fik en lille søster for hende, som at hans onkel kørte hjem igen, efter hans fødselsdag. Og lige som drengens livssistorie, jeg visste før, så begynder hun bare på et eller andet sted i sit liv, sin livssistorie, og anden er den også, der er 105 år gammel. Og jeg har faktisk nogle eksempler for begyndelser i livssistorie, at der er mange børn, som bare begynder på et eller andet tilspunkt. For eksempel 9 år i dreng, han siger, at mine hunde tog med mig på skifær. Vi vil ikke fornår, eller hvor længe siden, vi er far af ingenting. Og en anden dreng begynder med, da han var to år, blev min mor og far skilt, så vi kan fortsætte os, det var en dramatisk begivenhed. Og det giver mening, at han begynder med det. Og en anden dreng begynder faktisk med sin føssel, for de, der sker noget udsat vanligt, han siger, da jeg skulle fødes, kørte min far en jord over. Og det er bare noget eksempel, men når man kigger hende over alle børn og alle alersgrupper, så kan man se et mønster, her på det her diagram, der kan man se de blå søgler. De betyder, at de her historier begynder på et tilspunkt efter føslen. Og de røde betyder, at børnene begynder deres livssistorie ved føslen. Der kan man se de yngste børn, 60% af børn i tredje klasse, de begynder deres livssistorie på et eller andet tilspunkt i deres liv. Mens de elste børn, der kun er meget af folk, som ikke begynder med deres føssel. Så der er en klar udvikler, at børn lærer at fortælle en livssistorie, som vi synes er mere sammenhængende. Og det samme gælder faktisk for slutninger af livssistorie. Der er noget, som slutter på et eller andet tilspunkt, som den her dreng på 11 år, som siger, da jeg var syge år gammel, jeg købte mine bedste forældre end hun, eller en pige på 11 år, som siger, jeg blev meget stort, siden jeg blev født. Men nogen af de elte børn, de kigger faktisk tilbage på deres liv, og har en slags resume med, som den her meget, filosofisk dreng på fjorden, som siger, jeg er rigtig glad for min barndom. Det er nok den, der gør, at jeg har et stort årskuld nu. Og igen, den her udvikling, som man kan se her, altså overalt i alle børnegrupper, og det kan man se her i tredje klasse, det er den blåsøjle, der over 70% af børne slutter deres livssistorie på et eller andet tilspunkt i foretiden. Og så udvikler jeg så den, at de fleste i femtasjerteklasse, de afslutter deres historie i nutiden, og største delen af de elste børn, de har altså et andet udkig i fremtiden, eller også så kigger de tilbage på deres liv, og slutter historien på den måde. Så man kan sige, at det, vi fandt, at yngere skolebørn kan fortælle relativt sammenhængende historie om anglede oplevelser. Men de kan ikke fortælle en sammenhængende livssistorie. De begynder på et eller andet tilspunkt, de slutter på et eller andet tilspunkt, og de skal ikke med dem de begynder, som vi vil synes er vigtige, og ikke er vigtige. Og så er spørgsmål jo, hvorfor kan børn ikke fortælle deres livssistorie. Og der mener vi jo, at det er fordi, man skal tilegne sig viden om, hvordan et idealiseret liv forløber i vores kultur, for at kunne fortælle sin livssistorie. Altså med andre ord, at man skal have et livescript, et relativt voksen kulturelt livescript, eller livsskript for at kunne fortælle sin livssistorie. Og hvordan kan vi så teste, hvor voksen eller ikke voksen et livsskript er i børn? At det gør vi ved at sammenligne med en voksengruppe. Og her er en graf som viser, ud fra, at voksnes livsskript er 100% voksen. Og når man så sammenligner med børn, så kan man se, at tredje klassesbørn, deres livescript eller kulturelle livsskript, er i gennemsnit sådan 30% voksen. Og så er femte sierter og otte klassesbørn, de har et relativt voksendt livsskript, men det er livet ikke lige som de voksnes. Så det skal virke udviklings- og læres det her livsskript. Og vi fandt altså, at livseskolen bliver mere sammenhængende i takt med, at barnen udvikler et mere normativ livsskript. Og det vil jeg gerne illustrere her til sidst med et eksempel. Vi har lavet den her undersøgelse, jeg har taget om for tre år siden, og der var en klasse med, som dengang, der var 9-10 år i børn. Og vi har nu gentaget at udvide den her undersøgelse i år. Og nu er de her børn tre år ældre. Og så har vi det, vi har, vi kan undersøge børn over en længere tidsrum, og det har vi gjort. Og der er en drenge, som hedder Jacob, og her er hans livsskript, der var han 9 år gammel. Der skrev han, da jeg lige lært at gå, og jeg havde tunge ud, og så faldt jeg, og min tunge blev bidt halvt over, og så skulle jeg på hospitalet. Og så den dag, jeg kom hjem, så gav jeg ikke at gå med sut mere, og jeg havde stadig et år. Så det, han har oplevet noget dramatisk, da han var en lille drenge, og det er den eneste episode, han har i sin livsshistorie. Og så må man gå ud fra, i fyrre teorien, så burde hans livsskript også være meget barnigt, så at sige. Og det er her, hans livsskript, da han var 9 år gammel. Og hans forstår sig, at det er min liv, at det oplever de her 10 begivene her. At han er 7, når han er 0 år, så bliver han berømt, når han er 1 år gammel. Han flytter til England, når han er 10 år, og så flytter han tilbage til Danmark, og han er rige, når han er 30, han bliver berømt igen, når han er 35, og han bliver en berømt fodboldspider, når han er 15 år gammel, og så bliver han pensioneret, når han er 36 år gammel, og så dør han, når han er 40 år gammel. Og i det her livsskript, der er altså kun de to sidste begivene her, også begivene her som voksne navner i deres livsskript. Og så kan man sige, det er måske realistisk for en fodboldspider at gå på pension med 36, så det er jeg kropslivsskript i dag som 12-årig, og den ser lidt anderledes ud, kan man sige. Da siger han, at begynder i skole, når man er 6 år, så kommer man på gymnasiet, når man er 21 år, og han får gode karakterer i nivende klasse, når man er 15 år, han får nye vanner, når han er 20 år, begynder med at drikke og faste, når man er 16 år, får et arbejde, når man er 21, kroner og børn, når man er 26 år gammel, karriere, når man er 30 år, skabt pensioneres, når man er 60, og døde, når man er 100 år gammel. Og det er et livsskript, som ligner meget mere de voksnes, og der er faktisk i det her syv begyvenheder, som også de voksne navner i deres livsskript. Så hvis det er rigtig, at børn skal udvikle et mere voksne livsskript, for at kunne fortælle deres livsshistorie, så bor det Jacobslivsshistorie, nu som 12-årig ser anderledes ud, og med sammenhængende an som 9-årige. Og det gør den også. Her er hans livsshistorie nu, den er et stykke længere, og han begynder faktisk med fysselen. Han ser det hele startet med, at jeg bliver født på Aarhus sygehus. Da jeg var to måneder gammel, gik min mor til et eller anden, hvor man mødte andre mødre. Der var det en dame, der havde fået et barn på samme stuer som mig. Hun havde lene, og barnet havde bor. Mej og bor har gået i børnehavs sammen, dagplejer og går i samme klasse nu. Vi er bedste venner nu, han kører på snobot, og jeg kører på ski. Og så vandrer han tilbage til denne oplevelse. Da jeg havde lige lært at gå, løb jeg med tung ud af munnen og faldt. Da jeg faldt, billigere min tunge er halt, og da jeg skulle på skadestuen, sagde jeg lægen, at man ikke kunne syge en tunge, for en tunge er en muskel. Han sagde også, at den eneste måde, at den kunne grå sammen på, var ved at lave den være i ro. Fra den dag, har jeg aldrig brugt sødt. Da jeg var start i børnehav, så var jeg i luft, så vi tog til lag igen. Vi fik at vide, at jeg havde ærst mig, og jeg skulle til en speciel læge, hver tredje måned. Jeg har ærst mig stadig, men lidder ikke af det, jeg har fået det rigtige medicin. Så det er en sammenhængde livsstorget, det begynder med føsselen, og den slutter faktisk med en lille udkig tilbage i livsstorget, over Jacob's view. Så det er bare et eksempel, men det underbygger, den her narrative sammenhæng, men den skal også have kulturarie sammenhæng, som bliver skabt gennem livsstorget, og det, børn skal lære, inden de kan fortælle en sammenhængde livsstorget, er at tilegne sig et livsstorget.