 Tak skal I have. Mit fordrag er kærligheden set fra et filosofisk perspektiv. Det er min baggrund af filosofien. Så skal jeg prøve at gøre, at filosofi er tit en langsomlig erfære. Man taler langsomt og tænker, mens man taler, og vi har kontummenutter. Jeg har prøvet at pepe det lidt op og popularisere det. I bund og grund er det et tema, som er meget sådan. Jeg synes, jeg er spændende og har en stor dybde. Temaet er spørgsmålet om, hvad vil de sige, at være hel eller halv som menneske. Og at kærligheden kommer ind der, især når man tager med i kærlighedsfælde. Det handler om det er erotiske. At det erotiske har gør med, at man kan hæfte sig ved dele af en person. Man kan indimellem lege med hinanden, som om vi var tænk eller genstande. Hvis I trækker den i pornografien, så kan I se, at i pornografien tager man en lege, som man er knap nok interesseret i hele personen, men kun interesseret i detaljer ved kroppen. Men det ligger også i det erotiske, at man kan lægge mærke til en særlig bevægelse ved munden. En særlig bevægelse ved hånden. En særlig måde, hvor på understættet og skruet på overstættet, altså at sige talje og bevægelse. Lidt forskellig hos mindre kvinder, men så at sige kropsligheder og detaljer træder frem, når vi går til de erotiske. Så hvis I med på at kaste det ud i et tale om halvdelen og helheder og detaljer og helhedslængsel, så går vi ind på kærlighedsfældtet og kan se, at man bruger udtrykket, hvor er min bedre halvdelen? Og jeg ved ikke det her valg som en overskrift for mit opleg. Men det er sådan lidt mere substantielle, jeg gerne vil føre jer frem til. Det er den understættel, jeg har sat op altså lettelsen over at slippe den tilkæmpede sammenhæng til fordel for helheden. Og det jeg peger på, det er, at der er noget i kærlighedsforhold, speciellt i erotiske kærlighedsforhold, hvor vi får foræret en måde andre mennesker kigger på os på, som gør, at vi kan slippe for et lidt mere ansvarligt, selvstændigt. Så at sige, ja, ansvarligt selv, som vi er noget med sit liv, som fører sit liv i et bestemt sted hen, som er planlæggende, som kan koncentrere sig, som er arbejderne. At i store dele af vores liv, det er ligesom det, det kommer ind på, hvad vi vil stille op, hvad slags ansvarlige mennesker vi er, hvem vi fremstiller os selv som, hvilken historie vi vil fortælle om os selv. Og så kommer kærligheden og erotikken ind som sådan et lille dagldagsmiracle, som rykker lidt ved vores selvbilder. Forærer også nogle billeder, som egentlig barhæfter sig ved nogle enkel dele hos os, som er lidt mere ligeglad med den helhed, som vi prøver at fremstille hele tiden, den person, vi prøver at løge op til at være. Så får vi sådan nogle små, så at sige lejligheder til, at blive lidt fri fra deres varlige selv og kaste os ud i noget, som er lidt mere det lejende selv. Altså jeg knytter det erotikken til det lejende selv. Så det er altså den substantielle pointe med mit opleg, og den kommer først rigtig frem til slut, så prøver at følges med mig lidt et stykke vej i de filosofiske ris. Og der mener jeg bare altså nu er det forskningsdøjen, at så den, altså jeg betrakter filosofien som placeret et sted i den videnskabelige arbejdstilling, hvor vi filosofer må godt have lov til at tale om menneskøds- eller menneskøds-vilkår. Vi må gerne tale om det universelt menneskelig, og der mener jeg, at vi er på, altså der er vi når vi taler om kalligheden. Vi er det også når vi taler om det at være et kommunikativt væs, eller så at sige, at kunne tale, at have sprog. Man kan ikke forestille sig af en kultur, hvor mennesker ikke kommunikerer med hinanden. Man kan heller ikke forestille sig af en kultur, hvor man ikke elsker, og man kan heller ikke forestille sig af en kultur, hvor mennesker ikke arbejder. Det er ikke det samme, som at sige, at filosof har et blinde for den kulturelle variation, og at vi ikke kan så sige have sands for at arbejde sammen med at bidrage til for eksempel anthropologien, som interesserer sig for menneskes, hvad skal man sige, formdannelse i altes kulturelle variation, eller at vi ikke sætter pris på, at teologerne beskifter sig med gudommelighed, og så er historikerne gør hvad de er gode til, mener så filosofer. Er mere tilbøjeligt til at slå ud med hånden og sige, mennesket, så er den mennesker. Kalligheden har rigtig mange kulturelle variationer, men den er der altid. Så det er sådan til, med det her lille billede af den der baby, at det er liv, der venter vedkommende. Der vil de have tre størrelser, arbejdet, språget eller kommunikationen og kalligheden på en eller anden måde ducke op i en eller anden form. Så er det det. Altså, hvad venter der det lille væsten? Jeg har taget et billede med, som jeg sikker, et brandfilm, jeg sikker godt kender. Altså, jeg vil bare for at sige, at filosofer må godt gå ind på nogen af de andre kulturvindskabelige områder, nemlig filmkunsten. Jeg kommer også til at tale om ordkunsten, altså litteraturen. Fordi det er typere kunst, hvor man kan tage menneskelig erfaring og beskrive dem, og nogle gange også beskrive dem mere sigende, end man kan med begreber. Det er filosofers redskaber af begreber, men litteraturen kan gøre noget andet med billeder og metaforer. Og filmen kan gøre det. Altså, det er at se det her blik hos Nicole Kippmann i armene på Tom Cruise, hvor det er så at sige, det er kallighed, men det er høj grad også sjalusi, der er på spillet her. Derfor siger jeg, at den erfaring, der venter, det er lille væsten, som skal vokse op som menneske. Det er en erfaring, hvor kalligheden kommer til at gå rundt, og den kommer til at hale os som mennesker. Der er forventninger til, at kalligheden skal realisere det menneskelig potentiale hos os. Vi skal rigtig blive til i armene på den elskede, men vi bliver sandsynligvis også. Nogle kommer til at gøre os rigtig rundt, og dem, der kommer til at gøre os allermest rundt, det er dem, som enten elsker os eller burde har elsket os. Så vi er altså på et område her, når jeg taler om halvdelen og helheder, så taler jeg også om det, at ikke bare at have en bedre halvdelen, men også at komme til at føle sig, så at sige, spræng de 2 eller ja, martred, det over har jeg brugt, ikke også en martred sjal, det er ligesom, at man går i stykker ved sådan noget som for eksempel sjalusi. Hvis I kigger lidt nærmere på kunsten og ikke tager filmen Ejse White Shots, som vi lige så i billedet fra, men en film vi endnu ikke kan komme til at se mellem Kolia, altså den næste Lars von Trier film. Lars von Trier og Køsten Dunst ligger her i vand, tror jeg det er. Det er det eneste billede, der indtil videre kommer ud. Vi kommer snart til at kunne se i den film. Lars von Trier har lovet, eller jeg vil ikke om han har lovet, vi kan vide med sikkerhed, den kommer til at handle om kallighed. Kallighed og lydenskab bliver et tema for den film, for det er det i alle hans film. Om det så er religiøs eller politisk lydenskab eller hvad det er, det bliver en lydenskablig film. Det er om, at der er ingen tvivl. Han har lovet, at der ingen lemlæstelse kommer til at finde sted i den film. Altså, det bliver ikke antikrist igen, og de senere, som nogle af os næsten ikke kunne holde ud og se derfra. Der bliver ingen lemlæstelse, men I kender det nok tilstrækligt hans værk til at I ved, at han udforsker netop lydenskaben som det, der er kæmpestort og fuld af lydelse. Men det er på en vis måde også fra kallighedens område, at helingen skal komme. Det er det, at nogle bestemte mennesker kommer til at se os som dem, vi er, og elsker os som dem, vi er. Som det eneste vej til en lindring for dem lydelse, som de store lydenskaber har skabt. Eller, jeg kender bedre, sådan til P. Olof Inkvist for fatterskab, for de ordkunsten forstår jeg mig, synes jeg bedre på. I Borgn om Blange og Marie, det er en af hans kallighedens romaner. Hvis I kender P. Olof Inkvist for fatterskab, det er den seneste kallighedens roman. Men han har også andre før, det er livlens besøg, måske, som I kender, eller Magnus af Sørens femte vind, der nogen er filmatiseret. Og den her satte opsementater forstilling. Men hvis I, altså, det synes jeg, har et godt eksempelt på et forfatterskab. Uanset om det er en børnvål, en kalles roman eller hvad han skriver, så sker der altid noget i hovedpersonens tidlig liv. Et overgreb eller et svigt eller et eller andet, som mærker personen for livet, som er, så at sige, et sort, som det tager en hel historie af et hele. Altså, at hans fortællinger, hans romanværker, bliver til, som hovedpersonens fortælling om, hvad det var, der skete. Hvis I kender hans, den måde, han skriver stige, så siger han, det var sådan, det var, det var det, der skete. Og så ved man, at det var kun den delvise forklaring på, hvad det var, der skete. Og hvis I kender hans forfatterskab, så ved I også, at hver gang hovedpersonen nærmer sig de her smertepunkter, som det hedder. Eller Thomas Bredstorff, liv- og turforskerne, som har skrevet et værk om, om enten hvis forfatterskab kalder det sortehuller. Altså hver gang han nærmer sig et af de her smertepunkter, så skal det være en skigelsi i nærheden, som hjælper, hvad skal man sige, ordene på vej, som hjælper til, at der kan fortælles om det, som var så vanskeligt i starten af hovedpersonens liv. Vi kan ikke gå ind i, jeg gør mig at tage et godt eksempel fra den her bog, den læge, som behandler Blance, som lider af historie, den læge Chacot, som er en virkelig skigelse, han har oplevet noget med en lillebror, der sad fast, ude i noget tidvand, der kom ind over, han sad fast med det ene ben. Den bror, han dugger samtidig op som et benet, det vil sige, at han blev redet ud og mistet benet. Andra gang, så findes han ikke, så kom han, så druk ned han. Historien om den lillebror, om det storebror, som redede ham, eller ikke redede ham, gerne ville have redede ham, men ikke for lykkes, eller måske lykkes. Det ved man ikke, fordi historien ankommer i mange variationer. Men hver gang den historie skal fortælles, Chacot kan kun fortælle den historie, når Blance er i nærheden. Altså, at det er en kærligheds skigelse, som hjælper fortællingen på vej. Det er en skigelse, som hver gang hos Enqvist beskriver, som kær og fien. Og så har den gjort altid rød, den er enten rødhård, det er en rødhård prostituerede, eller det er en rødhård kat, eller der er et eller andet vigtigt, som så at sige, eller retter sagt, Blance forvandler sig til en sommerfugl i Chacot's øjne, når han skal fortælle historien, sin lydelseshistorie. Altså, jeg ved ikke om de afgørende, de kender for fatterskabet, men bare se, at vi har den her dobbelhed af, at noget en person, som man er meget, meget tæt på at holde meget af, svikter man eller bliver man sviktet af. Så det er lydenskaben, der påfører i den her smerte, og så bruger man den relation til nogen, som man har meget, meget kær, til at komme sig over det første smertepunkt i ens liv. Jeg har satte overskriften for nuft eller følelse, fordi jeg vil insistere på, som filosof, at det her skal vi ikke vælge. Jeg synes ikke, at det er rimeligt at sige, at lydenskabet er noget følelsesmæssigt, men det er ikke helt udenfor det fornuftsmæssigt. Det at fortælle historien om et liv, er i høj grad en rational proces. Vi kan ikke klare det uden, så det er en kombination af fornuft og følelse. Det, jeg vil sige, er bare, at her har vi så at sige og gøre med, at det er også selv som ansvarligvæsne, der skal prøve at skabe en helvede ud af vores liv. Vi skal selv skabe en fortælling, men på den anden side, kan vi kun skabe den fortælling ved hjælp af andre, som vi står i en form for kærlighedsforhold til. På den måde er vi halve uden vores anden halvdel. Fysofiehistorisk, eller ikke engang fysofiehistorisk, jeg har taget hos Platon, der dukker den her historie op om mennesket som et væsent, der i det så brændelige natur kunne trille rundt i verden. Altså, hvis I kender symposjon, det her drækkegildet, som er en af Platons dialoger fra 345.4.Kristus, i den dialog får vi for det første Platons eros tanke presenteret. Jeg ved ikke, om I ved, men er så er eros sådan en græsk halvgud, som er født af dels af, som jeg skriver penia, altså af overskud eller navnskyld fattigdom, og af poros, som ikke betyder kunne finde en udvej eller en form for overskud. Så det er en blanding af en evig mangle, plus en slags viden om, hvor I fylden kan bestå. Det vil sige, eros er et billede på den sträben, det begærer, hvor vi hele tiden undervejs til noget, som er mere end det, vi kender. Altså noget meget stort, som vi gerne vil smelte sammen med, som vi gerne vil komme i nærheden af. En ubestemt længsel efter noget større end det, vi har her og nu. Det særlige ved eros, så den beskriver pladsen det, det særlige ved eros er, at hvis det opnår det, altså hvis det finder udvej, hvis det så siger, at de finder sin genstand, altså opnår den genstand, som det så længstensfuldt begager, så holder det op med at begage genstanden. Altså det er en ubestemt eller det er en uendelig længsel efter mere. Så begageret er for den måde en evig mangeltilstand, fordi får man det, man gerne vil have, så man straks videre. Så det er en del af pladsens erostank i hvert fald. Men når jeg har taget dialogen med og gerne vil nødne den i dag, så er det på grund af Eistofanes, der har de fået godt med drikkelse inden borger, så han stiller sig op og så vil han bare fortælle den historie, som alle i selskabet jo ikke kender i forhånd, fordi den er en del af den græske årligvering, nemlig at vi jo alle sammen, og vores og brændelige natur, det var ved sådan nogle kule, runde væsner, tvikkyndet. Altså, at han kunstvæsner var født af solen, hun kunstvæsner og jorden, og de tvikkyndede var født af månen. Altså, vi skal se for os, jeg har ikke taget en ordentlig billede, jeg har bare taget en smuk trækkule med, men vi skal se for os et væs med fire arme og fire ben, runde rykke og runde sider, som på den måde kunne trille rundt i verden. Og den trille så godt, at de på et tidspunkt ture udfordrer guderne. Og der måtte søves, så at sige, altså, at sætte ind over for det hovmåde, som kulevæsnerne udviste, og kløve dem midt ned igennem. Og på den måde lever vi altså nu med bare et køn, og vi leder efter den halvdelen, og når vi møder den, eller når vi er tæt på den, og opdager den anden halvdelen, som vi længe sester, så overvælles vi af ømhed, og kærlighed, og forståelse, ikke også. Så på den måde er det synes jeg, at en beretning, som de har haft med sig, og som jeg egentlig mener, lever i bedste velgående. Jeg vil mene, at nu kommer vi til den kulturelle variation, og en universelt konstant i den vestige kulturhistorien, en kulturelle variation består i, at de første af os mener, at der findes den eneste ene. Altså, vi går ikke rundt og leder efter en helt bestemt person. De fleste af os har ikke kun en, ikke en gang en af gangen. Og når vi finder den ene, så finder vi senere hen os en, som er lige så god som den første ene. Så vi har ikke på den måde en tanke om, at der findes kun et sted med en bedre halvdelen. Hvis jeg må vente tilbage til udgangspunktet, hvem taler egentlig om min bedre halvdelen? Altså, jeg gør i hvert fald ikke. Jeg tror nok, jeg har lavet en hoved i Rundsberg henover på oskefjøen, og jeg fandt frem til, at det er mest aldrende mænd, der har været giften med næste kone og en hel del år, og som, ja, som sådan... Jeg tror, nej, det vil jeg ikke være i mener om. Det kan vi diskutere, hvem det er, der bruger det der udtryk. Det er i hvert fald ikke noget, jeg ville tage i min mund. Men når den lever den der halvdeltes tanke, så lever den, mener jeg, ikke som den eneste ene, men den lever stadig som en længst efter at finde ind i et kærlighedsforhold, som, altså, hvad skal man sige, hvor vi genoplever forhåbentlig den barndoms oplevelse af dybt, dybt forståelse af omsorg og ømhed. Altså, at den søgen og den oplevelse af, at jeg kunne blive fuldt sig selv, når man finder en person, der sådan kan se på en, som lige præcis den halvdelt hand eller hun, gik rundt og manglede, altså, sådan en dængsel har vi. Det kan godt være, at vi lever den ud i andet en kærlighedsforhold. Vi lever den også til det, som i arbejdsforholdet. Vi håber at finde en arbejde i en karriere, hvor vi synes, vi havner på præcis den rette hylde, så vi har mange idealer, mange former fra striftsomhed, som vi lever ud, men vi har den også på kærlighedsområdet. Den der tanke om, at selv kan smelte sammen med selv den totale hendgivenhed. Men nu vil jeg springe til et endnu et spørgsmål. Ja, den her overgang. Det handler bare om, at, hvad skal man sige, jeg sagde, at Eros havde noget at gøre med mangler. Altså, at, hvad skal man sige? Ja, at man er klar over, at der hele tiden er noget, der ikke er der, og som man lider efter. Og jeg sagde, at endkvist forfatterskab bliver tilsam med nogle fortællinger, hvor man fortæller historien, og man hele tiden fortæller den på ny. Løstrup, som en af de 200-teologer og filosofer, prøver at sige, at det gælder ikke kun i romanberætningen, at man prøver at skabe en historie ud af sit liv, eller skabe en fortælling om sit liv. Det gør vi hele tiden. Vi vil hele tiden prøve at skabe historie. Og når vi gør det, siger han, så er der flere ting, der er væsentlig. Og udladelsen er nok så væsentlig. Han siger, at historisk er vores tilværelse ikke bare fordi, der er til stadighed foregår noget i den, eller fordi den går for sig i den tid, der ikke vinder tilbage. Altså, at det er ytterversibel eller uavendeligt, det der sker. Men historisk er vores tilværelse. Og så takker vi alt, hvad vi udlader, ser bort fra, ser væk henover. Altså, det kan jeg også se, hvis vi skal have enorm lunde forståelse af det, der foregår, for eksempel i Nordafrika i øjeblikket, eller i nogle elibiske byer. Så skal vi ikke have alt muligt fortalt. Men vi skal have fortalt nogle elementer, nogle detaljer, som er sine om helheden. Så det er det, at indemænden, så får vi faktisk hjælp til at fortælle historien ved, at hæfte os ved manglerne snarere end ved det, der er. Forstår I hvad jeg mener? Og på samme måde er det faktisk sådan, at den store fortælling om kærligheden, der skal vi nogle gange have mere blik for manglerne, eller udladelserne, eller de små detaljer, end kraftigt at lede efter den store fortælling, den store helhed, altså den store fortælling om den eneste ene. Det er bare for at sige, at der er måske noget på langsigt bæredygtigt, med den måde vi lever kærligheden ud på i vores moderne samfund, hvor vi kan give slip på den romantiske tank om den eneste ene. Men så til gengæld kan kaste os ret fuldt og helt i armene på dem, som frikører noget hos os, som er en lidt mere lejende art. Og jeg vil sige, en af de måder, hvor på de lejende frikører hos os som mennesker, det er altså den slags udledelser, eller den måde blive overset på, hvor vi ikke behandler hinanden som fulde personer. Men hvor jeg, for eksempel, er taget det her billede med, det er godt nok ikke mig eller min mand smage, men det hænder, og jeg bruger min mand smage som hovedpud. Hende her, hun er måske ikke, jeg ved ikke, om det er et godt billede, men vi skal se for, at det hænder, at jeg ved godt, at min mand ikke er en hovedpud, at han ikke er en ting, men jeg går og at han smager heller ikke af det, men jeg lægger hoved på hans mave på en sådan måde, at jeg bruger ham som en slags hovedpud. Altså, og jeg barkerer med den måde, jeg måske rejser mig op på igen, at han kan godt mærke, hvad der sker, og jeg ved, jeg skal ikke, altså, jeg må godt lægge hovedet, hårdt, eller hvad som siger, vil hovedet, men der er grænser for mig, at jeg skal bruge den til at sætte fra, jeg skal bruge mavemåsken, hvis jeg berejser mig op fra den her hovedpud, jeg ligger på, så jeg ved godt, at han er en person, men jeg behandler ham midt og tidligst om en ting, og jeg gør mig en forstilling om, at der ikke så mange, der behandler ham som sådan en ting, altså, at, og det er den relation, vi har, og jeg forløser noget i hans liv, ved at behandle hans mave, som en hovedpud, jeg kan lægge på. Og på samme måde kan man sige, at han forløser noget i mit liv, hvor han nogle gange behandler mig bare for det yder, eller bare som en ting, eller som en slags genstand. Der er en særlig form for genstandskør, altså, som faktisk er okay. Hvis jeg siger, at i næste uge skal jeg tætte en vigtig samtale, en vigtig ansætelse samtale, så kunne han finde på at sige, kan du bare sende dit billede? Hvis han sagde det, så ville han enten sige, at kvinder kan kun karriere på grund af deres yder, og så har han altså, så ville han få med mig og alle andre feminister at gøre, ikke? Man kunne gøre en politisk sag ud af det, altså, de ansatte mig, det er sandligt ikke, for de er kvinde, de ansatte mig på grund af min kompetencer. Jeg er, og så videre, men samtidig så er det faktisk befrien, at nogle også lægger mærke til det hyldest, og som bærer rundt på alle de her kompetencer, så man er så optaget af at opøve, og alt det man træner sig selv i at blive god til. Forstår I, hvad man mener? Altså, på den måde er det faktisk befriende, nogle gange bare at blive mindet om, at man er en krop, og at sådan fremstår man også for andre mennesker. Det er det samme som at sige, eller det ved jeg ikke, om de kan regne ud, men på enkelne her, den tager jeg fra den amerikanske filosof Master Nussbaum, som har været bragt ind, som har gået ind i en feministisk diskussion om, må man kigge på kvinders yder, må man også lave på en grafi, findes der god på en grafi, og findes der dårlig på en grafi, og kan man også i god på en grafi ind imellem se mennesker behandlet, som en slags genstand. Ja, det kan man faktisk godt, for der er nogle genstandskørelser af mennesker, hvor det ikke går skåre af personen, men hvor man faktisk så at sige, ser udenom personen, så den af personen kan blive lidt fri for den der person, som man ellers gjort et assert travlt beskiftighed med, at definere og bestemme. Så, pointen er egentlig ikke længere end som så, og jeg tror også, de 20 minutter er ved at være gået, pointen er ikke længere end som så, end at når vi kombineret kallighedsvælte med det erotiske, og ser, at der i det erotiske er en delvis genstandskørelse, er os, altså, at vi kan blive lagt mærke til, bare ikke blive taget for alt, hvad vi er, men for dele af, hvad vi er. Det kan faktisk have en slags frissætende eller frikørende, frikørende virkning. Så det vil sige nogle gange, så er det faktisk okay at blive behandlet som halv, fordi så viser der sig en, som jeg sagde, en ny form for sammenhæng eller en ny form for helhed, som peger på en sammenhæng, som ligger op til os, at definere og skabe, men en sammenhæng, som vi får forærende, vil sådan set bare at give sig hen til det blik, som kastes på os, som nogen der også er andet og mere end dem, vi selv definerer os som med alle vores kompetencer og vores ansvarlighed. Så jeg taler ikke for, at vi skal miste eller give køb på det ansvarlige selv, men jeg peger på, at kærligheden er en af vejene til at få øje på, at vi er andet og mere end ansvarlige selv, for eksempel, at vi er kropslige væsner. Med alt den, hvad skal man sige, med alt den venzinelse, det kaster over vores liv, og alt den lidelse, og alle de såre, og alle de ære, som det også betyder for vores liv, at vi på den måde er kropslige og skrøbelige væsner. Tak for jer selv opmærksomhed.