 Mathias Klassen, du forsker i Mondstra ved Institut for Estetik og Kommunikation på Aarhus Universitet, og du er også forfatter til en ny bog om Mondstra. Og jeg kan se på din t-shirt, at det er et emne, der optager dig meget. Hvorfor er du så fascineret af Mondstra? Jeg synes, at der er noget dybt betagende ved de mangelsk rækken, og uhyre og alle mulige radsler, som befolker vores fantasi-værdner. Og jeg synes, at Mondstra er et godt udgangspunkt at tage, hvis man vil prøve at forstå. Dels de dystereste kringelkroger i det menneskelige sind, men også sådan, hvad der rører sig mere kulturelt, altså ved en givende tidsalderfrygter af bange, for som så kan komme til udtryk i en Mondstra-fortælling. Og du er jo langt fra den eneste, der er fascineret af Mondstra, der er masser af Mondstra-fortællinger i tiden. Hvorfor er mennesket sådan generelt? Hvorfor er vi så optaget af Mondstra? Jeg tror, det ligger meget dybt i os, i virkeligheden. Altså, rent faktisk har mennesket jo levet sammen med virkelig monster i millioner af mennesket om dents forfæder. Så farlige væsner har spillet en meget stor rolle, en meget væsentlig rolle for os, for vores forfæder gennem vores evolutionshistorie. Så jeg tror, det er så meget dybt ind i de mest primitive kræsløbige mennesker i hjernen, og være på vagt over for monster, over for farlige væsner. Så jeg tror, det kan forklare den der almindelig menneskelig fascination, der er i forhold til zombie og varolve, vampyr og spøgelser. Al mulige monster. Altså på en måde, kan man sige, monster hænger sammen med fortidsminsket? Det tror jeg, det gør jeg, fordi hvis vi giker tilbage i geologisk tid, så har det jo været et vilkår for vores forfæder, at de skulle være i stand til at overleve. De skulle være i stand til at håndtere de trusler, som omgivelserne byder på. Og det kunne være sådan noget som mellem store paddedyr med skarptænder og skarpeklører og morteriske intentioner. Eller usynlig mikroorganismer, som gør dem syge eller andre mennesker, der ville slå mere. Så altså vi fødes med sådan et beredskab, der kunne være assistent til at reagere på far. Kan man sige, at vores fascination af monster er lidt primitivt, når nu det hænger sammen med vores frygt i gamle dage for virkelig en monster? Det kan man godt sige, ja. Altså der er jo et eller andet sådan meget primitivt ved den følelse, som en velfortældsk rækhistorie kan hente satte en i. Så altså hvis man stiller sig i hjørnet af en mørklokk biografsal, som en antropolog og betragter sådan en gruppe unge mennesker, der sidder og ser en horrorfilm, så vil man jo nok kunne observere sådan en flok bævende, nøgne primater, der sidder og ryster i angst. Så der er et eller andet sådan meget basalt, meget primitivt ved fascinationen og ved nogle af de negativ følelser, som skrækhistorie kan vægge i os. Hvad er det for nogle monster, som er meget populære i dag? I for tiden er det nok primært vampyr i forskellige afskrykninger. Og så er det zombier. Og vampyren har nok den gule føretrøj, hvad andet går. Monster på populærtid. Men zombien er lige i bagjulet af den. Så det er nok de to monster, der PT fører. Og hvad bygger du det på, at zombierne er ved at komme ind og blive populære igen? Man kan gik på nogle tal på noget statistik, simpelthen på, hvor populære de historier er. Man kan se siden, hvor tusind skiftede deromkring, der er zombien simpelthen stede i populærtid. Vampyren har været stærk populær lige siden, egentlig, at den figure gjordes i den tåg i fiktionsverden for 200 år siden. Det er jo helt tilbage i romantikken, at vampyren tager den lange rejse fra folkeovertrogens verden og så ind i skrækhistorieens verden. Men allerede dengang blev den velkommen med åbne arme og smæk køres nærmest. Har du selv et favorit monster? Det skulle nok være vampyren, men ikke de moderne tudeprænser, der glitter i sonen. Det er sådan den gru, gammel, støvkorske grævdrakul er vejand med grus om intentioner og behåret håndflader. Så drakul er dit favorit monster? Det vil jeg sige, ja. Vampyren har jo været en del af vores kulturlænge og har antat forskellige former, men hvordan har den egentlig udviklet sig? Rigtig meget over de sidste 300 år. Så i udgangspunktet er vampyren hjemmhørende i folkeovertroende. Det er et farligt væsent, man frygter lige så snart mørket, har lagt sig. Og den har formidelig sit udspringe i sådan en førvidenskabelig misforståelse af, hvad der skender. Folk dør og kroppe går i forholdelse og sådan noget. Fordi det skete er altså for 300 år siden, at man graver et lige op for at se, om der kunne være et eller andet ord naturligt på spil. Og det, man fandt, var så ikke sådan et halvafpillede skelet. Det var sådan et oppostet dødmændeske med en fin rødelig kulør og blodet sivne ud af munvien og sådan noget. Når man så har meget en trappal ned igennem livet, så kunne det udbryde en støndende lyd. Og det gav altid om at forklare, som resultat af sådan nogle bio-kemiske processer i forbindelse med forrådningen. Men man troede det var en vampyr? Ja, man troede det var en vampyr. Det var altså en rigtig venlige en. Det var ikke en, man ønskede at komme og bankede på om natten for at suge livsaften ud af en. Men der sker så et eller andet, da vampyren påbegynder sin blodstængede rejse fra folke-overtronen og ind i fiktionens verden. Derfor 200 år siden i romantikken. Næsten med det samme antager nogle mere sådan mange side ombevalente karakteristikere. Så vampyren bliver fascinerende, spændende, lidt flodset i kanten og sådan lidt farligt. Men alligevel tiltrækende samtidig med den her væmmelige. Men den hele store vampyrfigur er jo Grave Dracula i Bram Stoker's Romain fra 1897. Og han er væmmelig, han er klam. Og han skal bare henrettes så hurtigt og så effektivt som muligt. Og i Stoker's Romain var vampyren symbol på noget andet, en vampyr er symbol på i dag. Vampyren var nok symbol på alt det som vi skal hæve os over, alt det som vi som mennesker skal prøve at komme ud af. Grave Dracula, han er jo fuldstændig hengivet i sit kødsløst. Han lever kun for at drikke blodet. Og da han lever tør for blodet i Transylvanien, så rejser han til London for at få nye jaktmarker. Så op igennem det 200-100 ændre vampyrens er endnu mere retikalt. I sære i 1990'erne sker der sådan en meget drastisk omfortoldning af vampyrens signifikance. Så lige pludselig betyder den noget andet. Så lige pludselig bliver vampyren en for fuldt minoritet, i stedet for at være indbegrebet af alt det væmmeligste og radsomst, det vi at hoved kan forestille. Ja, så lige pludselig er det noget, man skal have et undt dag i, det er synd for. Ja, netop. Så i 1990'erne der kommer det fuldstændig over. Der bliver vampyren attraktiv. Der bliver vampyren symbol på alt det, vi drømmer om. I sære teenage bier. I sære teenage bier, ja. Typisk bølter det jo frem med vampyrhistoriet, der handler om en menneskepige, der står og skal foretage det svære valg mellem to potentielle maherer, hvor et ene typisk er vampyr og et andet og noget andet om en naturlig væsent. Måske en varhul eller et eller andet. Så nu bliver vampyren ikke symbol på det værste, vi kan forestille sig selvens for tabelser. Nu bliver vampyren sådan en mulighed for at opnå det, vi drømmer om, for det er en vær. Teenage bier med respekt for sig selv i dag vil jo gerne være vampyr, fordi når man er vampyr, så er man utrolig smuk og utrolig rige og utrolig hurtige og utrolig stærk. Der er altså sket et eller andet en ændring i den kulturelle resonans, som vampyrfiguren har i dag i forhold til for 120 år siden. Jeg har godt tænkt mig at få et eksempel på en skræk historie, befolket med monstre. Har du lyst til at læse lidt op af de klassiske exemplarer på en zombie-romane? Den første danske zombie-romane, det er Kadavermarsch af Dennis Jürgensen, som udkom i den 181. Den har været blodet i og hårdrejsnet og væmnelig. Så lad os på at få et eksempel på det. En høj og enorm fed kvinde i en blodsøglet lige skal over det stavret frem mod ham. Hun snærrede som et elektrisk væggeur. Hele hendes råd og grønne underansigt, og de tre dobbelterer var indsmort i frisk blod. Stumper af kød sad i munviene og trævler hang som barter i hendes tænder. I den ene hånd slæbte hun en afrevet menneskearm. Kadaver havde lignet en kæmpe udgave af en lille pige i natkjol, der har sit ugenværlige legetøj med sig. Er der skruet godt op for bloden af splatteren og uhyggen her? Jeg tænker, skal vi være lidt bange for, at der er så mange monstret i dag? Kan det være negativt for unge mennesker eller gamle for den til at skylde og se monster film og læse monsterromaner? Eller er det bare rener skære underholdningen? Det er godt spørgsmål. Vi slipper ikke af med monsterne lige meget, om vi synes det er godt eller skil, at de er så nære at knødde til vores inderste væsen. Så længe vi er mennesker, så vil vi have monster med i fantasienes afkro. Men man kan da godt nogle gange være bekymret over, at de unge i 5. kl. diskuterer hvor vi sår fem eller Texas Chainsaw Massacre der er best. Det synes jeg ikke, at man skal opfordre dem til at tykke for meget ned i. Men altså monster er jo også andet en primitiv underholdning. Ligesom alle andre genren, så kan Gys og genren være både dum, banalt og brutal. Men den kan også sige noget interessant om den tid, som et givent værk er blevet til. Altså det er sådan med monster, at de har sådan en slags dobbelt eksistens. De har altid en eller anden et symboliske lag. Så hvis man tager et par analytiske huktener på og bidder ned i monsteret, så sprøjter det jo ud med symbolisk blod og indvolde og pus og råd og alt muligt andet. Kan du give et eksempel på det? Ja, det kan jeg godt. Det kunne være somben, for eksempel. Som jo dels får noget af sin slagkraft, som sådan en bokstavl i talet. Levende, død, forrådne menneske, som har virkelig kreppet hensikter. Altså de vil jo bare et typisk menneskejerner, men nogle gange stiller de sig også tilfreds med menneskekød i det hele tiden. Og hvad betyder det? Det kommer an på somben selv. Somben er ret ny indenfor skræksjangen, og den gør først sit indtog i populære kulturen for at få og tige osiden. Men for eksempel sombenene i 90'erne kan man læse som et udtryk for sådan en engslighed for forbrug og samfundet, der begynder at gribe om sig. Så somben bliver sådan et billede på de jernedødede masser, der stavrer frem med armene og ikke ved andet, når forbro eller konsumerer. Så på den måde kan selv en tilsynledende primitiv zombie fortælling. Der handler om levende døde, der vil æde levende mennesker. Altså bring nogle mere virkelig temaer i spil. Jeg ved, i din bog, der skilter du, at der findes forskellige monstertider eller perioder, hvor monstrerne har deres storhedstider. Hvad er det for nogle tider? Altså monstret, ligesom almindelig andre fiktive væsner, har jo sådan en tid af perioder, hvor de populærer og så andre perioder, hvor de ikke populærer. Men skrej fiktionen i det hele taget har i hvert fald to storhedstider over de sidste 200-300 år. Og den første storhedstid, denne er i slutningen af 1700-tallet, i kølevandet på oplysningstid og fransk revolution. Der sker en hel masse ting i den period, som på en eller anden måde er stedet kommet en voksende monsterbefolkning i fiktionens verden. Hvad er det for nogle monstrer, vi ser at komme frem der? Der var en byeren for, som sagt, i et helt stort folklige gennembrud, der i starten af 1800-tallet, slutningen af 1700-tallet, som et symbol på vel nok alt det, som vi mennesker skal hæve os over, altså med hengivelse til kødetsløster og dyreske drifter. De bliver sådan indbegrebet af alt det, som er væmligt og slemt, modsat nutidens fra en byer, der er indbegrebet af alt det, som vi bør eftertragte. Der er også andre monster, demoner og spøgelser, men altså der er en storhedstid i slutningen af 1700-tallet. Så er der endnu en boomperiode for monsterne i slutningen af 1800-tallet, hvor der nok også er nogle sociale eller kulturelle engsligheder, der gør, at jorden er gødet for, at de kan spire op som det gustne. Det er sådan en opbrudstid, fandt i slæglet, der sker en masse der. Ja, det er præcis, at gudet af døne, heller død måske en dag, og traditionelle strukturer, altså under opbrud. Og så igen i 1970'erne, hvor genren foralvor har sit sådan folklige kommersielle gennembrud, hvor forfatter som Stephen King, de siger i USA, at skrækfiktion bliver sådan en kommersiell gulgris. Og igen nok formentlig som reaktion på de store sociale omvældninger, der var inde i den 160'erne. Og hvad med i dag, leverer vi i monsterens tid i dag? Ja, det tror jeg vi gør. Der er monsteret alle vejen i dag. Måske flere en tidligere, måske flere variationer. Så monster er jo det monster galerie, vi kan finde i skrækfiktion, er ret begrænset. Men der kan altid være variationer over et tema, så er der mange forskellige vampyrer typer, for eksempel. Der er de meget meget attraktive vampyrer, de lækre vampyrer fyre, der glider i solen, og så er der de væmlige vampyrer og de interessante vampyrer. Der er så som en nok lidt mere begrænset i sit strukturelt udtryk, der er ikke så meget, man kan stille op med den figur, og den er bare klam. Jeg vil godt tænke mig at høre lidt mere om hvad alle egentlig vi kan lære af monstrerne. Altså, umiddelbart, så kan vi glæde noget som helst, fordi monster findes ikke i den virkelig verden. Der er jo ingen mening, der er jo ingen ressong i at være optaget af spølser, vampyrer, og zombie- og varvelige, for de findes ikke. Men alligevel er vi lidt bange for dem? Alligevel er vi lidt bange for dem, og alligevel tror jeg godt, vi kan lære noget. Selvfølgelig, hvis zombie-apocalypse'en skulle indtrede en dag, så vil de også, der er dennes Jürgensen fans, klare os væsentligt bedre end dem, der er mere til sådan noget højpandet statssubsidiat kunst, fordi de højpandet statssubsidiat forfatter, de skriver ikke om, hvordan man overligger zombie-apocalypse'en. Men ikke, hvis du minder, så tror jeg, at skrejshistorie og monsterhistorie kan lære os noget om os selv, om vores egen reaktioner. Jeg så fornøjeligt med min hustro, vores børn Jurassic Park, med vores to ångre på 6 og 8, og de to børn, de sad i øjelevede så fuldstændig ind i denne film, og sad og rop, nej, nej, nej, ikke gå derhen, og passe på, at vi også i raptar angriber fra sidderne, og de sætter sig selv ind i fiktionens verden, og tror jeg på den måde fik sådan en slags indblik i deres egen reaktion på noget, som var uhyggeligt. Det pragtfulde ved fiktion er jo, at det tilhader os mennesker at leve tusind forskellige liv, og gør os en miljard erfaringer, risikofridt og uden de store omkostninger. Så via fiktion kan vi udvidde vores erfaringshorisont ude i det uenlige, og netop med hårdere litteratur og skrækfilm og monsterhistorie, kan man opleve hvordan det er at være jagedvildt, hvordan det er at blive bidig af en zombie, hvordan det er simpelthen at være hengivet i rædslingsvul. Så der tror jeg, vi kan lære noget af genren.