 I dagens forlæsning skal vi tage fat på et emne, som har været genstand for intense interesse i at passion inden for de sidste rundt regnede 1400 år. Men i disse år mødes og bryddes denne interesse af passion på et nyt trinhøjere niveau, ikke sjældent i polemikkens, skrøssikkerhedens og forsimplængingstejn. I denne forlæsning vil jeg gerne byde ind med nogle usikkerhedsmomenter og problematiseringer. Hvad er det jeg lægger op til her? Den naturligvis islam nærmere bestemt muslimernes helle i bog kuranen. En bog som i følge den traditionelle muslimske konsensus var Gud's åbenbaringer til sin budbrænger og profet Mohammed. Disse åbenbaringer modtog Mohammed æster Sine i en periode via England, Gabriel's mellemkomst og under forskellige omstændigheder i periode 610 til sin død i 632. Først i Fødebyen Mecca, senere i den lidt rullige by med Dina, begge i nyttidens Saudi-Arabien. Disse åbenbaringer fik form af verbale recitationer. I Oresbukstaveligste forstand, recitationer, er Gud's tale kralarm og lader. Betegnelsen koran kommer netop af verbet kradar, som betyder, at reciterer, at oplese, at fremsige. Så når en muslim i dag reciterer fra koranen, skal man måske ikke så meget forestille sig det som om, at han læser op om Gud, men snarere, at han reciterer af Gud. Muslimen stemmer så at sige i med Gud's stemme. Men koranen er ikke bare en ritualiseret gænderførelse af en urrecitation. Udvalgte folk omkring Mohammed's kræs nedskrev sentydeligvis også recitationerne efter hånden, som Mohammed fik dem. Jeg måske dikterede Mohammed lige frem recitationerne til sine sekretæer. Og det er altså summen, at disse diktater, der i sidste instans bliver til boven koranen, med den opdeling i 114 sugeraer eller kapitler, som igen er underindelt i vers, og som vi kender i dag. Det er altså også et værk, som har en bovlig tilblivelse til historie, en redaktionsproces, spontant inspireret og guddomlige ord, men også fikseret skrift med kapitler og værseindeling. Koranen er en bog, hvis betydning og virkning kan diskuteres, men på hvilken måde? Ja, der er den, der argumenterer for, at den muslimske verden i et eller alt er præget af det, som vi kunne kalde den store, koraniske kode, som den tekster i fortiden lavede grunden til alt i den islamiske civilisation, og som i fremtiden også vil fungere som vision og rettesnår for de islamiske samfund. Måske ikke altid direkte, men inddirekte. Det kan være i sprog, i ritualer, i historiske rendring, i politik, jeg er i hele samfundsordnen og menneskernes interaktion. Og så er der dem, der vil relativere og nedtående koranens betydning i sig selv, og pege på, at mange andre faktorer kan løbe parallelt med eller lige frem overhale koranen. For eksempel økonomiske, politiske og tekniske faktorer. Her er koranen ikke uvægtig, men snarer en slags religiøst pønt eller legitimering af et mere udslagsgivende og substantielt stof. Endelig kan vi akta en art tredje mellemposition, hvor man mener, at koranen ganske vist kan sige sig udstække visser rammer for kulturen. Men er koranen samtidig udgør en så åben og foilig struktur, at det er så at sige, at laserne og den herskende tidsånd, som har med til at oprettholde og skabe koranens betydning. Det er for eksempel det, der sker, når tørklæde islamiske feminister læser koranen som en genuine kvindefriggørende tekst. Hvis kvindefriggørende potentiale bare har været obstrueret af mandelige lasers patriarchalske interesse i de sidste 1400 år. I den her forlæsning vil jeg prøve at problematisere vores forskningsbaseret viden og manglen her på omkring koranen. Her med at give jer en fornemmelse af, hvor kompliceret og hvor uafklaret meget af det her stof i virkeligheden er, både for muslimer og i forskningen. Ligesom jeg gerne vil argumentere for, at en problematisering af koranteksten ikke er illegitim, altså i fremmede for såvæl den islamiske kultur som forskningen. En af de mange udfordringer vi løber ind i, når vi læser en koran, det er dens udsavn om, at den er mobil, at den er tydelig og klar, at den giver hudtage til folk, at den giver retledning til folk. For samtidig har vi jo gør om en tekst, som uomtvisterligt har givet anledning til utrolig meget hovedbrud og unighed blandt muslimerne selv. Og det er jo fordi, at vi mennesker ikke kun læser noget ud af en tekst, men også fordi vi læser ting ind i en tekst, og til lige prioriterer tekstlagene forskelligt. Vi kan opstille flere grunde til at oprisse nogle af den islamiske traditiones egne problematisering af teksten. For det første synes koranteksten momentvis at problematisere sin egne status. For eksempel i vers 7 sura 3. Han er den, der har sendt skriften ned til dig. Her i er der både en tydelig tegn og de skriftens måder og andre, som er flere tydelige. Korannen opererer altså her i det her vers med en viss betydningskomplexitet. Et andet eksempel kunne være, at vers som antyder, at korannens budskab blev udfordret sin samtidig. For eksempel i vers 31 sura 8. Når vores tegn bliver læst op for dem, det vil sige de vantro, siger de, det har vi hørt før. Hvis vi ville kunne vi sige noget lignende, det er endda andet en tegn fra tidligere slikter. Her har vi altså et eksempel på, at korannen meget frimodigt fremfører en bidende kritik af sig selv, som kopi og dårlig efterligning. Men naturligvis med det formål, at gøre sig imod over for selv samme kritik. For det andet problematiserer den islamiske exagise, det vil sige den teksten af at koranfortoltning teksten. Sigtet er godt nok at løse forståelsesmæssige problemer, men selve anerkennelsen af, at passager eller ord kan være gåetfule og problematiske er sådan set klar nok. Et andet eksempel på det kunne være det første vers i sura 15. Og det skal læse sådan her. Her har vi netop et udsavn om, at korannen er tydelig, men selv samme udsavn er just blevet indræmmet af tre gåetfule bokstavere. Ejn, larm og rar. Hvis forskning, hvis betydning er stærkt omdiskuteret i så vel den muslimske tradition, som i den vinskablige tradition. Derfor har koran exagisen også udviklet et ganske differentierede teknisk forkabular, der skælder mellem forskellige lag af gåetfulighed. For det tredje problematiserer den islamiske historiskrivening selv sit emne. En af de tidligste biografier om profeten Mohammed beskriver hans første ombarringsoplevelse, som en regulær psykologisk krise og en tvivl om selve de koraniske budskabsbonitet. Mohammed var simpelthen i tvivl om, om han var blevet sindsyg. Han var udsat for en satanisk illusion. Et andet eksempel på det kunne være berättningen om de så kalte sataniske verse, som Jo Salman Rosti og Ayatollah Rumani så fortalt reaktualiserede i slutfirserne. Det var altså sige berättningen om, at Mohammed en gang var faldet for fræstelsen til at anerkende andre guder end gud og lar. Alt sammen af det her eksempel er på, at selv den fromme islamiske historiskrivening var åben overfor at problematisere teksten og denne kontekst og historien. Hvad angår den vinskablige humanistiske forskning? Jeg så overlapper den faktisk langt hen af vejen den islamiske tradition med hensyn til at identifisere problemfældre. Betydningen af vanskeligere ord og passager, tekstens forskelligartede, sproglige, rituelle, teologiske funktioner og kontekster. Men men men, premiserne og sikterne med og graden af problematisering i forskningen er ganske anderledes. Under tiden så radikat anderledes, at den basale islamiske selvframstilling må forkastes af os forskere. Snarere skal den islamiske selvframstilling ses som en stor fortælling med masser af mythologiske, sikteriske og identitetsopbyggende indsatser. Averat på samme måde som der er blevet at stille retikalt store spørgsmålstegn ved Bibelteksternes trovertighed som historietekster. At der elementer og lag af sandsynlig historisk stof i den her store islamiske fortælling, mener jeg sådan set, at forskningen har sandsynlig gjort indenfor de sideste par år. Men i hvilken grad fiktion og fakta er blandet sammen i frommet og under tiden konkurrerende kollektive arrendringer. Det er ofte vanskeligt for at ikke at sige umuligt at skældne mellem og afgøre. For os kuranforsker er det selvfølgelig også afgørende, at vi ikke har et konfessionelt religiøst udgangspunkt når vi læser kuranteksten. Således betragter vi snart den kuraniske gud som valg som alle muligt andre kuraniske emner og figurer, som en funktion af språlige rituelle religiøse og tekstuelle forhold. Kurannen er ganske vist unik som værk, men vi må se på dette unikke værk som en del af en større og mere sammensat kontekst. Hvis konturer er yderst omtvistet og i mange tilfælde også tået. Og det er fordi at kurannen i høj grad mangler samtidige killer til sin opkomst. Og så sikter vi forskernes problematiserende blikket ikke nødvendigvis på at finde løsninger på problemerne. Jeg er ikke sjældent at vi faktisk opsatte på at problematisere knæssatte sandheder, så vælge den islamiske traditions som den vinskablige traditions. Okay, jeg har så prøvet at problematisere en gang. For eksempel den klassiske islamiske forestilling om et 1-1-forhold mellem kuranteksten og så Muhammeds åbenbaringer. Dette postuleret overlab 1-1-forhold giver nok mening i en teologisk forstand. Men for forskeren er man nødt til at indskyde flere forskellige mellemrejninger og hermed opløse dette overlab. For det første, som forskere må vi sætte præntes om begreppet åbenbaring, goddommelig åbenbaring, og i stedet tale om tanker eller mentalt stof, for Muhammed besagde naturligvis en bevidsthed og tankevirksomhed. Og der næst må vi gøre os klart, at der er en klyft mellem mentalt stof og så en efterfølgende formulering og recitation. Der skal så at sige at finde en oversældelse sted mellem disse to modi, mellem tanke og skrift, og igen fra skrift til læsningens tankeproceser med andre ord endnu flere mellemrejninger og processer. En hver, der har prøvet at nedskrive en personstale fuldstændig præcist, hvor vandskligt det er. At skulle videregive sådan noget som tryk, pause, hele stemmeføringen i skriftlig form, vil faktisk producere en forholdsvis uleselig, uelegant tekst fyllet til ranne med kommentarer og rejipemærkninger. Det var blot én af de udfordringer, som Muhammeds sekretær, mandlige sekretær, må have stået overfor. Den tekst, som de sekretær må have produceret, må nærmere at sige at være en slags tilnærmed tekst et rådudkast. Den næste udfordring ligger i forlængelse af denne her problematik, og angår selve den arabiske skriftbeskaftenhed, en udfordring som jo bliver central i selve nedskrivningsprocesen af Koranen. Arabisk er et skræsprog, hvor ordene så vanligvis blot skrives med kun konsonanter, fuldstændig ligesom for eksempel hebraisk. Hvorfor læseren selv må indtænke og medformulere vokalerne, de rette vokaler, når man læser et ord op? Man kan sige, at konsonanterne udgør skillettet og vokalerne kødet. Således var de tidligste Koran-manuskrifter rene konsonant skilletter, og det var op til læseren, og iklade det her skillet det rette vokale kød. Læg sig der til, at man ikke angave tydelige mellemrum, mellem ordene, ejhæller benyttede specialtegning for pauser, og oven i købet kunne finde på at dele ordene vildt korgligt. Det vil sige, at man forst kunne læse op, at det her skrift, den her rå konsonant-tekst, faktisk kunne kende teksten virkelig godt at have den mundlige udtale present i sit hoved. Så man kan sige, at skrifteksten nærmere havde karakter, altså en slags memoteknisk partitur. Og det lavede jeg op til en viss grad for kunstnerisk frihed, og et eksempel på sådan en tidlig kuranisk rådtekst, det kunne være sådan en her. For folk der kan arabisk, der vil man se, at der for eksempel ikke er nogle vokaltegn, og at der er en ret vildt korgelig ordindeling, og det hele står ligesom i en flydende skrift. Disse språlige forhold i kombination med Islams enorme geografiske spreadning, både under og umiddelbart efter Mohamed Stød, fyrer det til, at det opstod mange forskellige læsemåder af kuranen. Mokalerne slænkte kunne varieret en aktiv, en grammatisk aktiv kunne læse som en grammatisk passiv, i de store hele mindre ændringer i forhold til grundbetydningen, men i teologien sidder devnen som bekendt i detaljen, og det kunne være vigtigt at få det helt klarlagt, hvad betydningen skulle være. Parallelt her med, så begyndte muslimerne at udarbejde forskellige støttesystemer til det her konsonantale råskriftsystem, som vi har et eksempel på der. Så ledes, at man begyndte at få vokaltegn og andre forskellige former for grammatiske distinktioner, der gjorde teksten mere let og præcis aflæse. Sluttresultatet kunne være kurantekster, der kunne se sådan her ud, det er fra en moderne kurantekst det her, og som i måske kan se en langt mere grafisk kompleks tekst med de forskellige vokaltegn og de små diakritiske prækker inde i teksten, noget som ikke var i den konsonantale råskrift, råd tekst. Så vi kan sige i forhold til den tidligere tekstjevisia, the same but different. Som sagt flurerede en flerehed af læsninger i den tidlige kuraniske islamiske rum, og nogle af de her læsninger blev mere etableret end andre, men at der eksisterer en flerehed af læsninger, de såkaldte keratolkurania, er fuldt ud anerkendt af lærte muslimer og hører også med til den kuranlærte muslims pensum. Et bokstavligt talt tungtvejende eksempel på hvor stort et mulighedsrum, der ligger i den oprennelige råkonsonant tekst, er et relativt nyt opslagsværk på inden det mindre end 8. bindet på Arabisk, hvor 10.000 vis af variantlæsninger gengis. Og den islamiske tradition har så at sige genfortalt denne rige mulighedshøjson, disse variantlæsninger med en lille fin fortælling om, at budbringer England Gabriel rent faktisk reseterede kuranen på flere forskellige måder for profeten. Og så har vi ingen gang medrejnet alle de mystiske, allegoriske, juridiske fortolkninger, som gør et overblik over kuranen, ja, noget nær umuligt. Det er som om, at kuranen næsten selv har foreudgrebet denne situation med ordene i sura 18, vers 109. Om så havet var blik til min herres ord, så ville havet blive tømt før min herres ord var udtømt. Og i det lys er det ironisk, at kuranen er blevet udrept til at være den fundamentalistiske, egensprået afsluttet tekst par ekscellanse. Og min poængte med denne gennemgang har der også været at vise, at kuranen i al sin krandiose fordringer om at være tydelig og klar og sannighed med stort s. Altid har været ledsaget med bemærkninger, hvor tvivlen og reflektionen og flertidigheden får en chance. Jeg vil slutter af med et vers 219 fra sura 2. Således gør gudtegnen en tydelig føjre. Måske vil I tænke. Det er dette lille, men vægtige måske, som vi forskere, men også de troende selv, skal være åbne overfor.