 ככה זה מדהים. כל פעם היינו מסתכלים מהחלון הזה. היינו יש שיש, הייתה פה כזה קורסה, ספה כזו. היו פה שקיעות כל כך יפות בגבנים של השמיים, כי אז זה מערב, אז זה שם, ותראים מהיום. נתחיל מה שביא לאוקטובר. כמו שכולם מתחילים, כי מה שקרה לפני כן זה נראה כמו איזה משהו שמעיצר, בסבירה לאחור, רחילה מהתחלה. קמנו, וכמו בכל פעם שאנחנו, כשיש מצב כזה של צבע אדום, ורקטות שנורות, אנחנו מוצאים את כולם מחדרים, ואנחנו כולנו כרגיל, החדר של אורן, שזה בעצם הממד, וכעבור משהו כמו חצי שני משיירת, כבר קיבלנו עודה של קיימת חדירת מחבלים להקיבוץ. אמרנו אירוע של קה מחבלים, וזה עובר. במקביל כל הזמן משהו מוזר קורה, כי אתה שומע צעקות בערבית, אתה שומע קולות בערבית, ואתה אומר לו, אני מדמיין. ואז מתחילה הקבוצה של הקיבוץ לרוץ, ולופים של הודעות בלי הפסקה. ועדיין אתה לא מבין מה קורה. השעה, חושב, אני חושב, בריתה משהו לקראת 11, 11.30, אני מקבל את עודת יסנס מגיסתי ליאן, שגרה בשכונת הקרם. נראה, אנחנו חבלים פה אצלנו בבית, אני שומעתי ריות. נראה, אתה זיקי עזרה, קשה, הצילו, הם פה. אנחנו בבית בממד, והם שומעים את המחבלים במבנה. שמענו אותם בהתחלה, באזור של הבית של רעיה, שנכתפה עם שתי הבנות, שנכתפו, אמילי והילה. ואז אנחנו שומעים אותם פה למטה. אני אומרת, לבנות, תסתובבו, תסתובבו לקיר, ותתכסו בסמיחה, ולהיות בשקט. שומעים אותם מולים לבית, ופורצים את הדלת כדלת, הייתה נמולה הדלת של הכניסה, ושומעים אותם מסתובבים בתוך הבית, ויוסי עומד, אני מאחוריו, אופיר מאחוריי, כשמחזיק את הדלת, והתחילת ממש נלכה, מטעם לא לפתח את הדלת, הקלב כזה אומר, ואז הוא משחרת הידית, ומסתכל עליי אחורה ואומר, כאילו, אין מה לעשות. הדלת נפתחת, וזה ממש כמו סצנה נכנס כנס שחור של נשק כזה ארוך ויריאה פף, כזאת, ייריאה חזקה והם ירו בקלב אנחנו מירימים ידיים כולנו, יוסי, אני ואופיר ואנחנו אומרים, אל תארוגו אותנו, ובבקשה, לא להארוג אותנו, לא נכנס המכבל, מאחריו נכנסים עוד שניים, ואז הם מתחילים כזה לחוון, קלם נשק מאחוריו ואז הוא מתחיל לצוק לימין הדי כאילו, על המיטות ואני אומרת לו, היד הבינתי, כאילו, בבקשה, אל תארוג אותם, כאילו, הבנות שאנחנו מרימים, מגפידים להרים ידיים, וזהו, הם מקימים אותנו עם הנשקים, כולנו בשקט לוקתי, אף אחד לא בוכה, לא מדברת, כולם בהלם ומולכים אותנו כזה, בטובייצייה מהבית, שזהו, שמה, יושבים מולם, המכבל עומד כאן מולנו עם הדגל, אפילו רואים פה את הקראים האלה של הדגל, הוא איניח אותם מתחת ודורך על הדגל וצועק, עידבכל, יהוד, חד הפלסטין, נדה ישראל, מפיש ישראל, ברקע יריות כל הזמן, כל הזמן יריות, וצעקות בערבית ומכבלים רצים, ואנחנו יושבים שם, ומחכים לראות מה... הובילו אותנו לכאן, והם לוקחים אותנו מכאן, ככה בצורה כזו, אתה לא חושב, אתה מובה לכאן, כולנו ביחד, ושם חוני רכב שחור, קטן כזה, שני מחבלים נכנסים פנים לתוך האוטואה, אותו היה פתוח, כאילו זה חיקה, הם הכניסים את יוסי, יובל כאילו את יוסי מהצד הזה, ויובל בא לכנס יחד עם אופיר לתוך וואז היא כבר נכנסת, ואז הוא מוציא אותה החוצה, וקורא להם, היא תמיד עומד כאן, הוא אומר לו, תעלתה, כאילו, מכניס אותו פנימה, שמנסו לכיוון הזה, זה הנקודה אחרונה, שראיינתי את יוסי. אנחנו פה, נשארנו כאן, עומדים, עומדים עם שני מחבלים, שפשוט רצו לתוך הסבך הזה של כל היצים, ולשכון התקרם, פותרנו אישירו פה. ואז אמרתי להם, אוקיי, כאילו, בואו, חייבים להגיע לדש אי אפשר לעמוד פה בכביש, זה נורא מסוכן, ובנו מפה, פרסתי את החלון פנימה, וזה בית שהמחבלים כבר היו בו, כי כל היש זכוכיות שם בכל עבר, נכנסו פנימה, ואנחנו עומדים כזה בקצה, בקניסה של הבית, והדלת שלה מבדה הייתה נעולה, אז נכנסו פשוט לחדר, ושם כאילו, נכנסו, התפרסנו שם על הבית, עם ידיים, עם ידיים על הראש, בכל רגע אנחנו מפחדים שהיא נאות שנייה עם נכנסים, ותבוא הראשון, שכל עוד כולם בהלם ומנסים להבין מי נמצא, מילון נמצא, שכל בקורס אחד גדול, ואז קיבלנו אישור על כך שיוסי חטוף, ואופיר ועמית, ואחרי כמה זמן הבנו שגם אלי חטוף. תראה, אני מרגלה עם על הקרקע. אני יודעת מה קורה שם. כל רגע שעובר ונמצאים שם זה זמן יקר, זה זמן מסוכן לכל אחד שיש שם.