 Ja, altså det er en tema af det moderne arbejdsliv, og altså filosofien, eller hvad skal man sige, alle mål ligger kræfterne i i forhold til at forstå det moderne arbejdsliv, og der kan man bidrage fra mange sider, men jeg mener filosofien kan bidrage med noget i forhold til at forstå det moderne arbejdsliv. Så det er det, jeg vil prøve at give Jens fornemmelse af, hvad slags bidrage af filosofien kan yde i den her sammenhæng. Og temaet af det moderne arbejdsliv dukker op på den måde, at vi kan fornemme allerede med de her ord, altså spørgsmål om tiltræktingen og fastholdelse af arbejdskraft, spørgsmål om stress og spørgsmålet om medarbejdet til frisiden. Vi kan fornemme, at der er meget på spil, altså at der også er en hel del så at sige længsler og lydenskaber og følelser på spil. Det er ikke uvasentligt, hvordan det går med vores arbejdsliv. Så vi har så også investeret meget i det at være på arbejde. Et første bidrage for filosofiens kan kunne være, at vi skal se på arbejdslivet som en form for liv, der kan leves hele livet. Altså det skal være indrettet på en sådan måde, at det ikke slider folk ned, at det ikke har en ensidighed over sig, som gør, at vi kan leve sådan en måned eller to, men ikke et helt liv. Vi taler også om, at vi skal indrette os samfundsmæssigt på en måde, så det er miljømæssigt bæredygtigt. Og på samme måde kunne man sige, at det skal også være menneskeligt set eller personligt bæredygtigt. Altså det skal være noget, som ikke slider os ned for hurtigt. Filosofisk siger man, at det er ikke rimeligt, det er uetisk, det er umorrersk, at behandle mennesker som midler. Man må altid behandle dem som måle sig selv. Altså det er sådan en tanke, at man ikke kan have nogen, der går rundt og arbejder, og så at sige tjener andre, og kun tjener andre, og slider sig selv op, derved. Altså man kan ikke på den måde bruge menneskeliv i, hvad skal man sige, en højere sagst tjeneste eller i effektivitetens eller i samfundsmæssighedens tjeneste. Hvad at liv har så at sige en værdighed, og skal ødes en form for respekt. Så det her er mere sådan individuelle perspektiv. Der kunne man sige, at vi taler også om, at der skal være en balance med en liv og arbejde. Det er ikke på den måde, at vi skal så at sige, at leve livet efter arbejdet. Det er ikke det, der er mindes med det. Men altså jo det er også det, at vi skal kunne gå hjem og have en slags fritid. Men faktisk arbejder vi jo mindre og mindre. Altså vi har tidligere i historien arbejde betydelig mere end vi gør. Men med det ligger der egentlig snarere noget med, at store dele af vores livs forventninger efter hånden er knyttet til det arbejdsmæssige. Altså hvordan det går med os, om vi synes vi, så at sige havnet på den rette hylde, finder os selv oplever en form for selvudfoldelse og selvrealisering. Det kommer også an på, hvordan det går med vores arbejde. Man kunne sige, at hvis vi levede i en mere romantisk period, hvad vi måske ikke gjorde for 150 år siden, så var det mere afgørende, hvordan det gik med kærligheden. Eller måske bare for i begyndelsen af det 200-100. Vi havde ligesom stadig forestilling om den eneste ene, at der skulle vi komme til udfoldelse, som dem vi virkelig var i forhold til den, vi gister os med. Der er der lidt mere, der er det element af i det moderne arbejdsliv, at vi egentlig, hvad skal man sige, ret ensidig knætter vores oplevelse og lykke til, hvordan det går med arbejdet. Så fra nu er vi at prøve os at pege på, hvad skal man sige, farene for ensidighed i vores arbejdsliv, ved at gå en mere positiv vej og pege på de forskellige elementer, jeg mener, indgår i, at være på arbejde. Altså ude fra en grundlæggende tanke om, at det ikke kun er at få en løn, eller hvad skal man sige, få løn for at gå på arbejde, at kunne have en familie, have et sted at bo, have nogle grundlæggende behov til fristillet, mad på bordet, et sted at sove os, etc. Det er ikke kun det, der ligger i det, at arbejde. Det er ikke kun det, at få penge. Vi har faktisk lykkeforventninger knyttet til det arbejdsmæssige. Så det er altså min begrunnelse for på den her måde, at bringe ikke blot filosofien ind, men sådan set livsfilosofien, det vil sige filosofiens bud på det gode liv, og på lykkebret forstået. Altså, at vi har lykkeforventninger knyttet til arbejde. Altså, når man peger på allsidighed som et element i det, at have et bæredygtigt arbejdsliv, eller at have indrettet sig samfundsmæssig på en måde, så folk kan have et arbejde, og blive ved med at have det, og holde ud og have det. Altså, når man peger på den der allsidighed, så synes jeg, at man fra filosofiens kant skylder, ligesom at fortælle om nogle af de elementer, som skal til for, at allsidigheden er der. Jeg synes, at det er klart, at det arbejdsmæssige er særligt ved, at det er der, vi koncentrerer os, det er der, vi samler os, det er der, vi møder nogle udfordringer, hvor vores talent og uddannelse, kompetencer, enskaber kan komme til udfordring. Det gør vi ved, at vi har nogle bestemte opgaver, som vi er ansvarelige for, og som vi løfter, og som vi løfter sammen med andre, og som vi er koncentreret om, og vi så også ikke begynder at drømme om alt muligt, eller give os til at holde pause midt i, hvor opgaven skal løses. Så den der evne til at samle sig og være optaget af en opgave, det er noget af det, som vi lever ud i arbejdet, og også gerne skal magte i arbejdet. Men på samme måde, det skulle også gerne være sådan i løbet af en dag, at vi har samtaler, der kan være samtaler, som blot handler om, at få koordineret den fælles opgave bedst muligt, men der er også samtaler, som handler om, at vi i de samme opgaver ikke altid kender svaret på forhånd, altså der ikke er sand eller falsk, der kan være noget, der skal driftses, altså der kan være flere forskellige, flere mulige vej til den samme opgaveløsning, og der bruger vi samtalen til, at egentlig at udveksle vores opfaldelse af virkeligheden med andre mennesker. Så kan man sige, samtalerne kan også foregå på en mere lejende måde. Vi har humoren som en vigtig del af, at man bruger sig om at gå på arbejde, og har et godt arbejdsliv, at der er sådan en humor, eller hvad skal man sige, en overudveksling med ens kolleger, sådan lidt en pingpong. Så der kan samtalen faktisk enten mellem antag karakterer af lej. Det kan se mærkeligt ud, at jeg sætter lej på som et uomgængeligt, og universelt menneskeligt træk som skal kunne komme til udfoldelse også i vores arbejdsliv. Det er ikke fordi, jeg mener, at man nødvendigvis skal leje i løb af dagen. Der er sådan set mange arbejdspladser, som har indrette lejerum, og det er muligt simpelthen at kaste alle opgaver fra sig, og gå ind og leje, spille bordfodbold eller sætte sig i bløde ståle, eller hvad det måtte være. Men med det mener jeg egentlig ikke, at vi nødvendigvis skal gå ind i andre rum og leje sammen, eller vi skal tage på firmatur og så videre og lave sport sammen. Men det mener jeg egentlig, at det lejende element gerne skulle optrede i løbet af en arbejdsdag. Jeg mener, det findes i det opgave, hvis man er god til det, man gør, hvis man har en viss suverinitet, en viss ekspertise i forhold til det, man gør, altså at man så kommer med sine talenter og enskaber, og så er der et slags gensvar fra opgaven. De egnere sig, de passer godt til. Opgaven byder en og kalder den endnu mere frem af de talenter og enskaber man har. Så er den en særlig pingpong. Mit eget arbejdsliv er filosofens arbejdsliv, og der kan tekster så at være svær at gå til. Filosofiske værker kan være utegængelige, og så pludselig åbner det sig, og så kan sig lasningen og også tankearbejdet komme til at gå som en lej. Det er også det, som jeg skal prøve at vente tilbage til dig om lidt. Vi har det beskrevet også blandt psykologer som et flow-phenomen. Så den der form for lejende udvikling med verden. At man får noget igen. Man føler, at der er en slags respons fra tingene, som bringer en videre. Det lejene kan som sagt også indgå i samtalen en pingpong. Man taler om ingenting, men man har bare sjov ud af, på den måde også at leje med ord. Så jeg mener, at det er uamgængeligt, at det er også en del af det arbejdsmæssige. Det sidste, jeg synes, man skal have frem, er eftertanken. Og det er virkelig en poængte, at det er noget af det mest trengte. Det er noget af det, vi værsætter, eller hvad skal man sige, som den måde, vi har indrettet os arbejdsmæssige på, har givet mindst plads. Men eftertanke mener jeg egentlig blot, at der skal gerne være øjeblik i løbet af dagen, hvor vi ikke er opgave med sig for langt. Og hvor vi måske ikke nødvendigvis er i samtale med andre. Man kan trække os tilbage, kan stoppe op og tænke efter. Og tænke over, hvad det er, vi gør. Eller måske endnu prøve at se den opgave, vi har fået i et lidt videre perspektiv, et bredere perspektiv. Det kan være, vi er skolelærer her med elever og gøre. Og så lige har brug for at gå for os selv for at tænke nærmere over, hvordan er det med det her barns forældre? Hvad er egentlig vedkommendes forhistorie? Helt i det her, hvad skal man sige, tankerum, vi kan gå ind i, hvis vi ikke er handlingsmæssig for langt her og nu, og ikke har en opgave. Altså ikke skal få en klassitere tidsdelle, men altså at sige ude af det, og kan tænke over tingene. Men det er noget, der kan foregå i pauser. Det er også noget, der kan foregå i en udveksling med andre. Altså i en samtale, som har den der supervisionskarakter, eller efter tingsamhedsheds- eller udvekslingskarakter. Men vi er ikke altid gode til at give den plads. Den er ekstremt svær, at konteer på en kunde. Det er jo mange menneskers arbejdslivs betingelse, at alt hvad du laver, skal du kunne sige, kunne gøre for, hvem der skal betale for det. Det er meget svært at sige, hvem der skal betale for det her. Nu har jeg prøvet at pege på, hvad der ligger af typer af aktivitet. Altså vi er aktive, mens vi er på arbejde, og vi er det på en koncentreret opgave for langt måde, på en samtale, i en samtale i udveksling med andre, på en lejende måde, og på en eftertings- og reflekteret måde. Når vi er for langt på den måde, har den slags opgaver. Hvad er det egentlig for personer, vi så udvikler gennem det arbejdsmæssige? Og det vil jeg sige, at vi udvikler først og frem, med mådenhed. Med mådenhed mener jeg, at vi bliver nogle personer, som andre kan læne sig op af at stole på. Fordi vi ikke løber efter det første og bedste ønske, som vi har, eller den første og bedste drøm, som vi kan komme i tanker om. Altså, vi taler også i psykologien om, at man kan udsætte sine umiddelbare behov. Det kræver en viss mådenhed. I livsphilosofien, som jeg her tager udgangspunkt i, taler man om, at man skal have et brudt forhold til sine egne natur. Altså, at der er nogle naturmæssige tilskyndelser, nogle ting, man er naturligt for at lyst til at gøre, men mådenhed er så, at man indimellem de naturlige tilskyndelser, putter nogle overvejelse over, går det an her og nu, er det det, der på længere sikter, er det, jeg gerne vil, eller skal jeg vente lidt med det, eller er der nogle andre mennesker, visst liv, jeg kommer til at ødelægge, hvis jeg forfølger mine personlige ønsker og mål og drømme. Der er sådan en mådenhed, som altså, som kommer af nogle arbejdsmæssige udfordringer, som kommer af, at vi har kolleger, og som resultat giver, at andre mennesker godt tager stål på os. Så er der også et lidt bredere forstand, at vi bliver nogle til at stål på, på den måde, at vi kan være en svarlig. Altså, at vi tager en opgave alvorligt, tager den på os som vores egen, gennemfører den på en måde, så det kan afsluttes, og alle kan have fornøjelse af det. På den måde kan vi opnå en form for ansvarlighed i vores tilværelse gennem det arbejdsmæssige. Så har jeg også ville sige, at vi får ikke blot modenhed og ansvarlighed, vi får også personlighed. Altså, det skal gerne være sådan, at de roller, vi intager på arbejdet, det ansvar, vi bliver pålagt, den profession, som vi bestrider, når vi er på arbejde, at vi er i den rolle, er professionel på en måde, hvor man stadig kan se det os. Altså, hvor vi ikke er anonyme, hvor man kan se, at vi er til stede på en måde, hvor vi også skal sige, jeg er levende, i en levende udveksling med tingene og med andre mennesker. Det er ikke så rart, når folk går op i deres arbejde eller op i deres profession på en måde, hvor de går restøs op i den, hvor de er fuldstændig identiske med den. Vi har i existentfysofien et godt eksempel hos Sartra, der beskriver en tjenere, som er lidt for meget tjenere. Han overgør bevægelserne. Han er så at sige tjenere i en hver hensin. Han er sikkert også tjenere, når han går hjem. Og det er du ikke. Det er der ulykke i. Det er ikke det gode arbejdsliv, at man aldrig kan være andet end den, man synes, man skal være på arbejdet. Altså, så synes jeg, der er forskellige, hvad skal man sige, filosofiske værker, som kan belyse det her. Den chance det er, at gå på arbejde og den form for identitet, som man åbner på arbejde. Jeg har taget en politisk filosof, med henne Arendt, og jeg synes, jeg har et særligt fint blik for det, som den, hvad skal man sige, som den udadvendte tilværelse, som det, at vi kommer hjemme fra, går ud af det private og ud i det offentlige. Den chance, der ligger der i. Nemlig, at, altså, vi tager noget særligt tøj på, vi tænker over, hvad tøj vi tager på. Vi gør noget ud af det yderere, og når vi gør det, så har det selvfølgelig ikke så at sige, politiske runde, men det er bare begyndelsen til, at træde ud af det mere hjemmelige. Det trykke. Det vante. Og så at sige være, også være sine synspunkter voksne, og være redde til at forsvare sine synspunkter, at på den måde være et holdningsminske. Det er altså, det er noget af det, som vi ikke kun lever ud, som vælger og som samfundsborgere, og som politiske forbruere. Vi lever det faktisk også ud på arbejdspladserne. På den måde mener jeg, det er arbejdspladsens offentlighed af en af de væsentligste offentligheder, vi overhovedet bevæger os i, og vi kan ikke godt undvære den. Selvfølgelig må den ikke, hvad skal man sige, den må ikke træde fuldstændig i stedet for den egentlige politiske offentlighed, hvor vi diskuterer politiske emner, men vi har en offentlig side af vores liv, som leves ud i det arbejdsmæssige. Arrendt. Han er Arrendt, som altså døde i 1975, som 69-årig, og det 20-årige hundrede store politiske filosopher, tænker det her igennem særligt ud fra anden verdenskrig, og den ødelæggelse er det politiske rum, som fandtes med nazismen. Altså, når vi mister lige præcis det rum, hvor i vi kan være ærlige og samtale om vigtige sager, så kommer vi til at stå på en gøngende grund, så mister vi faktisk også et ståt sted, som gør, at vi bliver meget lidt menneskelig. Vi går til grunde. Hun siger, at der er noget, der er væren døden, nemlig den politiske usynlighed. At ikke have en synlighed i verden er væren døden. Det er en god indsigt, og den spiller en viss rolle for det arbejdsmæssige, også vil jeg sige. Når jeg har taget livsphilosofien frem, og specielt en ukendt, eller hvad skal man sige? Glemt livsphilosof, som Ludvig Feilbæger. Så er det bare fordi det, ligesom har slået mig, at der ligger hos Ludvig Feilbæger, hans levelære, som man kan læse, hvis man har lyst til det, der er et 100 år gammel bud på det, som nu i moderne termer hedder flå. Han kalder det ikke flå, men han kalder det ligeløb eller strakthed. Jeg har sat et billede af noget sned, der daler ude i en skov på, fordi han taler om, det han har et særligt blik for, det han er så god til at beskrive, det er netop det lejne, og det betragende, eller det eftertingsomme. Det er det, at indimellem, godt hvis vores tanker ikke skal være ved noget bestemt, ligesom når vi har en opgave, så skal vi fokusere og rette vores tanker om noget helt bestemt. Det er godt, at vi samtider kan være tingsomme, på en måde, hvor tankerne ikke skal rette sig mod noget bestemt, men bare kan flyve rundt med snifflockene, og så at sige, hvad skal man sige, finde et slags hjem i den der indighed, som ligger i den dalende sne, og han har masser af, at han skal i en lang række af konkrete eksempler, der er også brændehukkeriet, den der suverinitet, når man har en ekspertise, magter noget til fule, så er der, kan jeg så sige, det er meget sværere, pludselig god som en lej, eller han har den, det ikke flover, men den strakthed, eller det lieløb, eller den utfungighed, som kan ligge i en latter, altså i en ægte latter, den kan bevæge sjelen, så han er ikke en politisk iaktager, sådan som han er en der, han er en anden type filosof, som iaktager, og har sands for, hvad skal man sige, små fenomener, som vi fornemmer, og oplever i løbet af dagen, og som rummer, øjeblikke, øjeblikke af store lykke. Det kan komme fra tingene, fra naturen, og det kan komme i samværet med andre. Men der er noget, og det siger han, hvad skal man sige, forladende i den måde, hvorpå vi kan, vi kan falde ind i os selv i en form for eftertingssamhed. Fordi det, som Feilberg har sands for, men som den sidste filosof, jeg har lyst til at nævne, har endnu mere sands for, det er, det her kan også komme over. Altså, at hvis der ligger en form for lykke, i den der, hvad skal man sige, være sammen med et menneske, som har en skønt latter, en strak latter, at det kan man, man er nødt til at sætte pris på, når det er der, altså, når lykken ducker op, som sådan nogle øjeblikke, man må ikke iagde dem. Altså, det, som Kirke går, har så fin fornemmelse af, det er, at hvis, vi må godt leve estetisk, det er jo det, der ligger i det lejne, og i betragningen, vi må godt leve estetisk, vi må godt leve lidt på afstand, og kig lidt mere på verden, end at være handlingsmæssig, involveret i den. Men hvis vi gør det hele tiden, eller hvis vi synes, det er den eneste måde, og så at sige, hvis vi falder hen i det på en måde, så man aldrig tager sig sammen, og også løfter nogle opgaver, og får øje på, at der er nogle andre mennesker, der har brug for en. Altså, Kirke går og siger, hvis det estetiske står alene, og aldrig aflyser, så er det etiske, eller så siger, aldrig kommer over i det etiske, hvor man også skal være noget, for andre mennesker, skal tage hensyn til andre, så er det også ulykket, der er i. Og det viser sig, siger han, det er der, han har en fornem rolle, synes jeg, det viser sig, hvis vi så siger, på jakt efter de øjeblikket, er stor at lykke, og så kan vi også godt gå lidt til vores arbejdsliv, at hvis ikke der er den der pingpong med kollegerne, så skynder vi os at skifte arbejde. Altså, ved hver sted, hvor der hele tiden, hvor der hele tiden er stor, så siger jeg, tilfredsdelser, at de der ønsker, man har. Sådan en jakt på lykke er ikke, er der altid ulykket i, og det er det, Kierkegaard synes jeg, kan beskrive så fint, og hvad slags. Altså, hvis man skulle svinge så helt op, så kunne man sige, at der ikke er nogen, der har beskrevet stress bedre, end Kierkegaard. Altså, man kan ligesom indefra, at se, hvordan det er kedsamhed, det er restløshed, og det er alt, hvad de rummer, altså at sige, depressive følelser og stemninger. Det er han meget, meget fint til beskrivet, og han er fint til beskrivet, også hvad der er, vejen ud af det. Det er måske lidt abstrakte formuleringer, hvad der præger det moderne arbejdsliv. Når jeg synes, det er spændende, som filosof at tage det op, er det også fordi, jeg har været ude at spørge folk. Altså, der er faktisk virksomheder, som har henvendt sig til, universitetsfolk, som mig, og spurgt, hvordan tiltrækker og fasttholder, vi direkte, de rigtige medarbejder. Hvad skal vi gøre for at få dem? Er det mere i løn, er det mere i pension, er det frugterordninger? Eller er det så, det er noget så stort, meningen i arbejdslivet? Og det er jeg tilbordeligt til, at give folk ret i, at det er, at ikke kun, jeg skal lige sige, meningsfuldhed, men faktisk lykke. Hvis man kan, på den måde, sikre den her form for allsidighed, som jeg har beskrevet, så får man sandsynligvis, folk til at blive, blive det sted, som de er, og finde store fornøjelse ved det. Men altså, og hvis jeg skal sige, lidt mere mening i arbejdslivet, så vil jeg bare vise nogle citater, det folk siger, når man taler med dem om de her ting. Der er en, der siger, for eksempel, jeg kan godt gå for at være meget generet, første gang man overhovedet møder mig, men overfor kunder, er jeg det sjældent. Og det, han formulerer her, det er, at han arbejdsmæssigt får nogle udfordringer, som gør, at han overvinder den natur, han i virkeligheden er, nemlig, at han er ret generet. Så altså, det at få et kundeforhold, det at få en professionsidentitet i det her tilfælde af en reviser, det at få den identitet, frigør noget i ham, som er noget andet ingenertigheden. Altså, det kan godt være, at han vil have overvundet sin ingenertighed og få den form for modenhed, som han har, af andre vej. Men det er faktisk rimeligt nok, at tænke om netop reviserfaget, som et af de steder, som kan lukke unge mennesker, som besider en viss blodfærdighed og generet, hedder god til tall, men ikke er sikker på, at de kan finde ud af det der med mennesker. Og så viser det sig, at de er faktisk, de møder mennesker på en måde, kunder på en måde, hvor de faktisk bliver god til det med mennesker. Så man kan se, det her, det er blot at sige, at et godt arbejdsliv er der, hvor mennesker, som ikke er optaget, er udviklet sig selv, og realiser sig selv, men som har en naturlig forvinding om, at generet har ikke lyst til at være hele livet. Jamen, der skal man skabe nogen, til passe udfordringer, for den her unge fyre, sådan at han, måske stadig væk i bund og grunn, er lidt tjeneret, men han har situationer i løbet af dagen, hvor han oplever, at den tjeneret er ikke i vejen, og hvor han faktisk kan være meget, hjælp som professionel, i forhold til kunder. Så det er blot at sige, arbejdslivet er blevet så vigtigt, fordi vi er mennesker, som fødelser uferdige, og de skal først vise sig hen af vejen, hvad slags, talenter og egenskaber vi egentlig besider, og hvad det kan blive til med os, og hvad vi kan udvikle os til. Men når man har den slags forvinding, og så er det klar, hvis man vil holde på sådan en fyre, så skal man jo skabe de rette rammer, han skal have en slags, hvad skal man sige, sikkerhed under os, så har det ikke blivet ubehageligt for ham. Men samtidig, han skal have nogle udfordringer, sådan at han oplever de her vældlykket kunderrelationer, som er så afgørende for, at det lykkes. Det vi også kan sige er, det skal også være sådan, man skal ikke blot udfordres, men det skal også være sådan, at man oplever at være god til sit arbejde. Altså, en reviser kan sige det her, jeg er god til tall, ellers vil jeg ikke sidde her. Altså, et lykkeligt arbejdsliv, det meningskudt arbejdsliv, og også det arbejdsliv, hvor man har kommet på rette hylde, man har fundet sit rette element. Altså, jeg var god til tall, og det her, det handler meget om tall, og her kan jeg godt lide at være. Så vi skal ikke dagligt hele tiden udfordres, og overskrive vores egen, hvad vi i bund og kron er for nogen. Vi skal også have den der fornemmelse, at her hører hjemme, jeg behøver ikke at anstrenge, men der skal være noget uanstrengt. Det var det, jeg prøvede at beskrive, som en slags pingpong med verden, hvor tingene bare lykkes. Og så de sidste, jeg ville pege på, som folk kan finde på at sige, når man taler med dem om det meningsfulde arbejdsliv, det er sådan noget som frihed under ansvar, formulerede på den her måde, så vi styrer selv vores tid, bare tingene bliver lavet. Der er altså en stor fornøjelse i, at få et ansvar, på en selvstændig måde, og hvor der også er en ledelse, der tager overlaget en opgave, som man så forsøger at være, at være så voksen som muligt. Så det er ikke kun, arbejdsliv skal ikke kun rumme, at man smelter sammen med tingene, smelter sammen med andre, finder stor fornøjelse i at være en humoristisk udvikling med andre. Vi skal også være sådan, når man får nogle klare grænser, oplever sin egen frihed, selvstændighed, som kunne stå på egen ben. Det er også noget af det, afgørende i det, at få et meningsfuldt arbejdsliv. Så hvis vi skal samle op på denne fremstilling af altsidighedene, i det moderne arbejdsliv, filosofisk set, så kan man sige, at vi skal gerne erfare en mening, både i det velkendte, altså vi kan være naturlige, vi kan være selv, vi har en ekspertise, og vi kan være uanstrengte, og vi kan være simpelthen bare gode til det, vi gør. Det er en del af det meningsfuldt. Og så er det det, at udfordre os, at møde noget anderledes, opprøve noget nyt, se nye sider sig selv, se nye sider af verden, være eventyrerlig. Det er også noget af det, vi skal kunne leve ud på at arbejde. I mødet med det anderledes, er der også en oplevelse af mening. Og så som sagt, det, som jeg mener, er det allermest at, hvad skal man sige, det, der prægerer de to første, er, at der det i orden har travlt, vi kan faktisk være super effektive, når vi bevæger os naturligt, og har en ekspertise, og vi kan også være super effektive i mødet med det anderledes, fordi i udfordringerne, der kalder det på, at den er lignende, og vi er fuldt sving, så der er det helt fint, at det har travlt. Men travligheden skal altid for at være bæredygtig. Så skal travligheden altid afløses og der skal være mulighed for, at en vær kan få et slags tilbageblik. Og det skal ikke kun ske, når man kører hjem fra arbejde. Det er de mange, der bruger til at arbejde og hjem fra arbejde, til sådan lige at sunde sig. Og der er det altså, jeg mener, en af stressfaktorerne, hvis der ikke i løbet af arbejdstagen er indrettet. Hvis arbejdstagen ikke er indrettet på en sådan måde, at man i løbet af dagen har tid til at tænke efter, har tid til at bearbejde, og også at lære sin fejle, og at tænke til os på sin fejle og for sin fejle at blive så også i stillelse anfar på sin fejle. Men det kan bundfælde sig på en måde, så man kan se, at her ragtemene er under ikke. Og så vil jeg så at sige, forbedre mig, og her skal vi som team tænke, tænke anderledes eller tænke nyt. Så her er der en slags pause og reflektion efter tænksomhed, som jeg mener, er grundlæggende trængt, og som er uden det sidste, så er travligheden ekstremt stressbramkærlene.