 Første gang jeg mødte Alan Flugbjerg, efter han var tilsrott som ny dekan, kiggede han mig dybt i øjnene. Hans øjne funglede. Han sagde til mig, at det er altid sådan her. Det er jo mega fedt. Der blev jeg så glad for den begejstring Alan Flugbjerg jeg udtryk for, deler jeg 100 procent med ham. Situationen jeg snakker om er 1. studiedag. Alan var ny dekan og jeg var en af studievajlederne, og vi skulle sammen tage imod de nye studerende. Det var den første studiedag, som alvi nye kandidater oplevede den for 6 eller nok nærmere 7-8 år siden. Vi skulle møde klokken 800 sharp i stakladen. Vi vandtede ved den store lukket dør, indgangen til vores nye liv. Så skete det. Dørne åbnede sig. Jeg blev mødt af 30-40 tutorer i ført blå OP-tøj, masker og hårdnet. Mine tutorer ropte og huyede, da de fandt ud af, at netop jeg var deresholds nye russer. Det blå OP-tøj og albegejstring vi oplevede første studiedag synes jeg har gennemsyret hele vores studiativ. Vores festforening, umbilikus, dem vi alle så op til, satte boden andre på anlægget, og vi dansede på borgerne til langt ud på natten. Vi dræk mange nøglig fredagsbarn. Vi fik alle vores helt lege knolekasse med vores helt eget skelet. Hvis nogen inder. Nogle gav en dag skeletet et navn som for eksempel ben eller midt eget pole. Vi lærder, at det ikke hedder skabula og ikke skapula, at det hed epicondilus og ikke epicondilus. Og vi lærer det lange og også let sige navne, som vi kunne prale med på kolleget, som for eksempel sulkustendnis muskuliflexoris halosis lungi. Medicinstudiet har ikke den grad været stedet med et stort og stærkt fællesskab. Der har været et rib for eningsliv. Mulighederne har været mange. Medicinstudiet har to særligt smukke blomster af Kapsalasen og Medicinerevyn. Kapsalasen som normalt og bør vindes også medicinere, og som nu er det største arrangement i hele overhus. Medicinerevyn. Danmark største studenterevyn. Der har været et utal af fantastiske sketches og sangene. En af sangene fra efterårets review var en rap-battel mellem kirur og intern medicinere, hvor kiruren sang Ikk medicin, jeg vil åbede rager, jeg vil åbede rager, ikk medicin, jeg vil åbede rager, jeg vil åbede rager. Det fantastiske var, at ind i midt i salen, der sad alle viverne, overlægerne og professorne, og i fællesskab med også studerende sang med og kastet håndtejn. Big Geistringen blev delt til fulde. På 8. semester var vi i klinik. Hvor har det været lærne og givende? Specielt i dag, hvor man mødte den engageret og passioneret yngderlæge eller overlæge, som tors under sin vinge og dele ud af sin store viden. Dem husker vi sikkert alle. De var med til at give Big Geistringen for fat videre. På 12. semester har vi læst rigtig meget, men vi har også lært utrolig meget. Vi blev dygtige. Det kan vi godt være stolte af. Hvor har vi været solidariske, gode til at hjælpe hinanden, støtte hinanden, hæppe på hinanden og give hinanden gode råd til examen? Vi har lavet et, vi har lavet et utal af små finurlige jokes om det ellers noget tung pensum. Jeg synes, det har været en helt fantastisk oplevelse at være på 12. semester med netop jer. Jeg håber, at vi vil huske den respekt, vi er udvist over for hinanden her på 12. semester, når vi i fremtiden skal arbejde sammen som læger. Nå, det er nu blevet tid til at citere vores siden i går, da verne sundhedsminister Astrid Krave. Livet er jo ikke kun fredagslæg og flødeskum. For udover det blå OP-tøje og albegejestringen, var der også en anden ting, jeg lavede selvt mærke til første dag på studiet. Det var vores studievejledere's tale. Vores daverende studievejleder sagde meget ramne, men bestemt ikke særligt elegant følgerne. Tid, gang og røv er lige samtsynligheden for at bestå examen. Hvor har der været meget tid, gang og røv? For eksempel kan jeg huske en fræde aften sidst på 15. semester. Jeg satte på flere sal i medicinerhuset kl. cirka halv fire, midt i en dunst af sved og gamle prutter. Jeg svedte over forskellen på MHC-klasse 1-receptorer og MHC-klasse 2-receptorer. Og det næste, der skete var umt, umt, umt, umt. Det umbilikus, der satte båten andre på anlægget, for nu skulle der danses på bordene. Det eneste jeg kunne tænke var umbilikus, kan jeg derfor pokke og ikke se og blive voksne. Efter halv anden tim i larm gik jeg ned i fredagsbarn og greb en øl. Endelig fyre aften. Der fandt jeg trøst. Jeg så en lille gruppe første semester-studierende til at være ved knåletabber og dudder på deres lille ind, der skal let. Skabpulula Epicondylus. Det har tilmedeligget deres skillet og fjollet navn som Ben og Paul. Der tænkte jeg for mig selv, godt det ikke er mig. De aner ikke, hvad de gået ind til. På ottenessemester i klinik havde jeg svedet og svedet den hele dag over min første kirurisk indlægelsesjournal. Jeg har langt om længe fået fat i kiruren, som skulle supervisere min journal. Og han sagde til mig, Jeg har desværre ikke tid, da jeg skal på operationstuen nu. I det han ventes at få at gå, kunne jeg se hans ansig, at han med sin indre stemme sammen. Ik' min journal, jeg vil opudrære, jeg vil opudrære. Ik' min journal, jeg vil opudrære, jeg vil opudrære. At dø, sagde han. Fjolts, tænkte jeg. Jeg kunne mærke frustrationerne bluse op i mig. Her i efteråret på tolle semester har der især deltid været dumtid gang røv. Hvor har vi slidt i det? Hvor har det bare været sindssygt hårdt? Vores lunde har været kort. Og det er helt store press kombineret på dagen, hvor vi modtog vores KPU-nummer. Flittige studerende blev afløst af en blanding af enten meget lettede eller meget frustrerede studerende. Jeg har siden hantængt på, at hvis man lavede en tv-optagelse af dagen, så er sikker på, at yngre studerende ville sidde kligende til skærmen og følge med i gyseren. Nogle forslag på at være med sådan en udsendelse kunne hede, kunne for eksempel være vild med de KPU-nummer. For lækker til de KPU-nummer, græsende KPU-nummer køber, de unge KPU-nummer trækker, husk lige KPU-nummeret eller KPU-nummer 357 sommer i sådan et tidssted. Jeg er sikker på, at det ville blive en ren seerslure. Jeg tør at sige det her, fordi jeg ved, at de fleste af jer er kommet et sted hen, som i hvert fald på nuværende tidspunkt er glade for. Men nogen er ikke, nogen er kommet meget langt væk på trods af en lille nystiftede familie. Jeg håber alligevel, at I kan få det hele til at hænge sammen. Efterhånden er det gået op for mig, at blå OP-tøj og alt begejstringe og tidgange røv og alle frustrationerne er egentlig en ret god beskrivelse af, hvordan medicinstudiet har været. Vi har selvfølgelig vores hele eget personlige blandingsforhold. Personligt synes jeg, at begejstringet har overstålet det hele, men stadig med en skarp og markant kant af frustrationer. Nu står vi her i dag ved færdige og blot et håndtryk for at være læger. I ønskes alle sammen et kæmpe stort til lykke. Jeg synes også, at vi skylder en speciel tak til vores kærester, eller måske en dakkone eller mand, for al den enorme overbærenhed, de har udvist. Vi kunne ikke klare det uden deres helt enorme støtte og opbakning. Og til jer forældre vil jeg sige, det er helt ok at være stolt i dag. Det er der gode grund til at være. Så vil jeg gerne personligt sige tak for, at jeg har haft muligheden for at holde taget den her i dag. Det er jeg meget glad for. Og til sidst en stor tak til vores dekaner, vores studieleder og AU, for at vi har haft muligheden for at tage medicinuddannelsen netop her i Aarhus. Nu har vi haft fri par uger, altså sådan helt fri, og det har været tid til at træde et skridt tilbage, for død det hele og tænkt, hvad har jeg lært, hvordan bare det, hvad nu, hvordan er det overhovedet at være læge, og hvordan bliver jeg en god læge. Det er i hvert fald nogle spørgsmål, jeg har tænkt utrolig meget over de sidste uger, og det er det resten af tale skal handle om, hvordan bliver vi gode læger. Det er et forholdsvis stort spørgsmål at besvare, og jeg har tænkt længere over, hvordan jeg skulle gribe det hele anden. En ting visste jeg i hvert fald, jeg havde ikke selv svaret. Derfor skrev jeg til en række personer, som jeg tænkte, der ville være helt perfekte til at svare for spørgsmålet, hvordan bliver vi gode læger. Det første svar fik allerede inden for 24 timer, det var fra Jester Petersen. Jester Petersen er svenske hjertekirur. I 1970 udførte han den første hjertetransplantation i Danmark, og siden han har arbejdet i USA på Cleveland Clinic, som et af verdens førende hospitaler. Han skrev, Kærena Spriks, den gode lage har god medicinsk viden, og kender begrænsningen af sin viden, og har dermed evnen til at erkende, at andre kan bedre. Den gode lage har mod kombineret med dømekraft, har embatik kombineret med evner til at kommunikere med patient og pårørende, og har dermed evnen til at få patienten til at føle sig betydningsfulde, og fulger tillid til, at lagen vil gøre sig bedste for ham eller hende. Den gode lage bekymrer sig mere om, hvordan det skal gå patienten inden for ham selv. Han er ærlig, og med ærlig mener evnen til at genkende, indrømme og forstå egne svagheder, og være ydmyg nok til at lære af egne fejltalelser, at være lage ikke kun en profession, men en livsstil, indholdning og en passion. Det er tydeligt, at Jester spillede af den gode lage udspringerer af hans overlange erfaringer med kontakten til den enkelte patient. Men hvordan ser den gode lage ud, hvis vi træder et skridt tilbage og ser det hele i et helikopterpastektiv? Svaret kom allerede dagen efter, hvor telefonen ringede. Det var Jens Christian Dyrhus, som var i den anden ende. Dyrhus har tidligere igennem mange år været leder og klinisk institut, og dermed været vejviser for en stor del af den sundhedsvinskablige forskning på EU. Det første Dyrhus sagde til mig var, når så det er dig, der har fået evnen, og der kunne jeg selvfølgelig ikke svare så meget andet end, ja ja, og Dyrhus fortsatte. Jeg vil håbe, at undrendt og nysgærlighed kommer til at gennemsyre det hele, at vi finder til fristilrelsen ved hver dag at kunne sige, at vi er blevet lidt klogere, at vi hele tiden er åbne for det uventede, at vi erkender, at vi har forklækkelse, ikke blot på national plan, men internationalt, for de er så gode til det med videnskab. Nr. 3-4 i verden og sovereigne de bedste i nogen. Det vigtigste for mig er, at ligner i morgen i tiltagende grad bliver optaget af sin arbejdsholde som en livsstil. Jeg tror og håber, at vores fokuserende på tider timer vil blive afløst afløst. Jeg ved, at det kunne blive en udfordring i forhold til levet udenfor, men levet udenfor kunne måske blive en del af levet indenfor igen. Jeg havde egentlig altid troet, at man endt måtte vælge, om man ville leve for at arbejde eller arbejde for at leve. Bækkedel lyder så kedelige i mit hoved. Efter at snakke med Justa Dyrhus lød det jo nærmere som om, at man var vælget bækkedel på en og samme gang. Jeg synes, det lyder som en ideale løsning på problemet. Tænk sig, hvis livet som læge, privatlivet og familielivet fungerer afvalanceret i en helhed. Man, så kom pessimisten og livel op i mig. Det lyder godt nok svært. Kan man overhovedet det? Der gik ikke mange timer før, at den næste mail poppet ind i min mailbox. Det var fra praktiserende læge Gunvar Lillevang. Gunvar har beskæftighedet så meget med valg af lægelig speciel. Måske havde netop hun svaret på det spørgsmål. Hun skrev, Kernes, mit god udråd er, at i hver især som nyveddannet og i resten af jeres arbejdsliv pejler efter glæde og engagemange. Se hen i speciel og opgaver, der gør noget godt for jer, som de mennesker er, for på den måde har jeg mest at give af til andre. Håber du kan bruge det de bedste hilsner Gunvar Lillevang. Det synes jeg faktisk godt, jeg kan bruge til noget gunvar. Det er selvfølgelig ikke en endelig løsning på problemet. Sådan en findes nok ikke, men er livel en god guideline. Pejl efter glæde og engagemange. Jeg ringede til Panil Urop en gammel ven fra studiet. Hun har været læge siden sommeren 2010 og nu på barsen med sit andet barn. Kan vide hvad hun vil sige til det at få arbejdet og familieliv til at gå op i en højere enhed? Hun fortalte mig, det er faktisk ikke helt let. Personlig følger først, at det lykkedes for mig under min introduktionstilling. Der kunne jeg sige til mig selv, at jeg var både glade for arbejdet og mit liv derhjemme. Altså sådan rigtig glad for begge dele. Og vigtigste alt, man skal kunne tage vare på sig selv, før man kan tage vare på andre. Der er altså lys for internationalen. Vi skal bare ikke sådan forvente, at vi kan få det hele til at fungere sådan lige med det samme. Jeg synes efterhånden, jeg har fået ret godt billede af, hvem den gode læge er og hvordan man bliver en gode læge. Men hvad siger modtagerne af den medicinske behandling? Patienterne, hvad siger de? Den første patient, jeg fik i røret var Amun's kuffåde, som har uhelbrædelig prostatagraft gennem fire åren. Han fortalte mig, den gode læge vil have en god farvelig viden, men er samtidig bevidst om egen og begrænsninger. Og er ydmyg nok til at søge hjælp hos andre, som ved mere. Der medfra at tage er den gode læge så rolden som almægtig. Den gode læge er ærlig, indrøm og fejl og læger af dem. Den gode læge kan forvælde den knappe tid, så for eksempel fremlæggelsen er en uhelbrædelig kraftig anons, som det desværre skete for mig, ikke udførst på 7-10 minutter af en læge, der triber for at komme videre til næste patient. Og husk, der er en grund til, at vi er født med to øre, men kun én mån. Det er jo præcis de samme karakteren træk, vi har hørt fra lægerne. Men det må også være et udtryk for, at det ofte ikke lykkes for os alligevel. Min sidste kontakt var til familien Raskensen for Roskilde med to børn. For fire år siden fik lillesætteren Ella Løkemi. Måren fortæller om sit syn på det gode læge-familieforhold. For det er netop hele familien og ikke bare barnet, som bliver ramt af sygdom. Hun skriver, et godt læge-familieforhold er et ærligt læge-familieforhold. I øjenhøjde og med genside respekt. Vi er som forældre til Ella det eneste gennemgående plejteam i hendes behandling. Og det eneste, vi ønsker som nære på rørende, er at blive betragtet som en tænkende ressource. Brug os. Det sker desværre sjældent. Men når det gør, følger vi os trygge. Selv på intensiv i respirator under udkontrollerede lunge blædninger. Det drejer sig netop, hvor man bliver hørt. Ikke hele tiden få smække i hovedet, de har hørt, hvad du siger, men virkelig bliver hørt og inddraget i sit barns behandling. Og det tror jeg på, at de fleste læger er i stand til. Men dårlig arbejdsforhold, umulig gør det desværre ofte. Der vil være tale om et samarbejde. Vi samarbejder om at få ældre rask, os og lægen. Jeg har lovet mig til prøver, som lægen ikke ville tage, med positivt udfald. Jeg har rubbedt, skendt og kastet kopper i hovedet på personalet, hvis jeg var frustreret. Jeg ønsker ikke at være en hæks, men jeg har været nødt til det, fordi min datters liv, der står på spil her, og det vil jeg gerne have, der bliver taget alvorligt. At jeg tryk er hunder og så simpelthen det. Det er en meget klare opfordring, inddraget patienten i behandlingen. Jeg håber, vi alle har det i baghovedet, når vi lige om lidt står ansigt til ansigt med patienterne. Vi er nu igennem alle synespunkterne på den gode lage. Jeg håber, I blev lidt klogere. Jeg er i hvert fald. Selvom det er næsten nu, vi opgaver at samle alle trådene, vil jeg lige vel forsøge at komme med et samlet bud på den gode lage. Rammen for den gode lage bygger på en solid base af arbejdsliv i balance med familien og privatlivet. Måske endda helt sammensmeltet, selvom det absolut ikke er let. Ved at pejle efter glæde engagement, kommer begejstringen og passionen. Lagelivet bliver til en livsstil og en holdning. Herfra kan den gode lage udspringe. I forhold til den engelige patient er den gode læge charaktereret ved at have store faglige viden, men er ydmyg nok til at erkende egne svagheder af ærlig indrøm og fejl og lære dem, er lydne og empatisk og inddrager patienten i behandlingen. Den gode læge udvikler sig konstant, bliver døgtigere, er nysgære i at åbne for det udvendet og varer til at ikke kunne enkelte patients, men alle patienters interesse. I virkeligheden er det måske slet ikke så svært, som jeg havde gået og troet. Vi skal vel egentlig bare fortsætte samme kurs, som vi har haft siden første studiedag, hvor vi blev modtaget af vores tutorer i det blå OP-tøj og alt begejstringen. For rundt denne point af vil jeg gerne læse det sidste op fra malen fra Jøster. Nu lurer fra dagens tur til arbejdet. Sunday morning, waiting to do a double lung transplantation on a young patient with end stage lung disease. Still happy I am able to do it. The good surgeon has strong legs and a good back. Hilsner, Jøster Patterson. Tænk sig, hvis vi alle bliver lige så begejstret, engageret og passioneret som Jøster, på trods af så mange år ude i det virkelig lageliv. Hvis det lykkes, er jeg overbevist om, at vi alle bliver gode læger. Endnu en gang, et kæmpe stort til lykke til at alle sammen, vi bliver skide og gode.