 Delt elve av den siste viking av Johanbojer. Denne Libri Voksenspillingen er offentlig eiendom. 28. Dagen ble lenger og lenger, men der var litt liv i sjøen på banken igjen. Det hente at en garnbåt kom i land med en fire-femhundret fisk, den rena alt på riktom. Så blevde kroner likevel denne gangen, enda det hele hadde været så ujevnt. Men nu var der også opprundet tider for kramkarne, og om det så var han i akup, så kjøpte han seg en blådufføles kofte og en gullering til sin egen hånd. Men Lars sat i rordbua utover kvelden og læste. Nu var det historie. Og en slik bok er en forunderlig ting. Du åpner den og ser hva som står der, og før du vet orde av, så er fiskerbua langt vekk. Du er sammen med Keisere og Konger, ja, med folk som er døde for mange hundre dår tilbake. Du er med på hærtogen i Asien og ser på at Kongen av Frankrig rekker hodet frem og får det kuttet av. Klask! Det er Kongens hode som dumper i gata, og siden tar Per og Paul det efter håret og kaster snebal med det. Merkelige tider. Og alt dette er fiskergutten med på, mens de andre i bua sitter og bøter garen. En sjelgen gang løfter han hodet og ser på dem som borte fra skier. Der sitter Faren henne ved veggen og har så mange garen at bøte. Han kunne ha god bruk for hjelp, men la sjelg langt borte i andre riker og land. Han er sammen med bare storkar og kunnsker sjelg på at bli en slik frakkefyre. For hvern i bu gror han lenger og lenger bort. Og hva Kristavar i sitt stille sin tenker om den sak, det siger han ikke. Det kommer ingen annen ved. Skal jeg hjulpe deg, far? Åh, nei da. Dette er ikke mer enn at det klare det. Gudten forstår at det der skiger Faren av stolphet. Han er på nippet til at reise seg og gå hen og hjelpe han, men så er det boken. Boken fengseler. Bare et par blader til, og bua forsvinner og atter er han langt henne i andre land og tider. Ute på kvelden løfter han hode fra verdens historien igjen, senker seg ned på jorden til simple folk og forøye på kameratene i bua. Skal du bli som de der, tenker han. Det er ikke det at han holder seg for god, far og beste far, og alle de andre, de var gode nok, det er ikke derfor. Men en erjær i gutt som blir fisker, han har inte et paradis foran seg som han er under veis imot. Selv om han en dag blir skjatt på Hovedsmannens tofte, hva er vel det? Som de andre på båten sliter han seg gjennom et livig armod. Han er den trell som handelsmennet banker, oppkjøper og grosserer det, her og i fremmede land, sender ut for at hente fisken i land til dem. Og banker og handelsmenn blir rike, fiske oppkjøper og grosserer det blir rike, hver kongen blir rike. Men der er en som alle sine dager blir fattig, og det er fiskeren. Vil du gå inn i det, Lars? Han prøver at lese igjen, men denne gang blir historien annerledes. Det er ikke kongernes og krigernes og revolutionernes. Nei, han ser sin egen stan opp igjen om de hundre der og de tusen av år. En her av millioner av veirbitte menn drager forbi. De er øst riket om en oppav havet, så andre kan bli rike. Selv kullselt er de en dag, og ble vårt det. Eller de ble spedalske og rådnert levende opp igjen hytte, eller slæpte seg gjennom en alderdom, skjæve og skakke av gikt, efter de lange års hunneliv på sjøen. Et godt år som nu, vel. En solstripe gjennom det grå liv, fiskeren kjøper seg en ring, han lever noen dager i et rosenland, men så kommer de syv magre år, og så den samme kommer langs den grå kyst, med de grå stuer. Det sitter gutten og ser inn i. Disse sjeggete menn her i Bua, de var i en gang unge som han. Men nu er det platt og mulig for dem at sette seg til, som han nu, at dikte å drømme om at svinge seg opp igjen annen stand. Det er for skjent. Men for Lars er det endnu tidsnukk. Boken. Boken er redningen. Farvel kan Elis. Vi blir vel ikke kamerata i lenge den likevel vi to, tenker Lars. Og han senker hodet igjen og reiser inn i andre tider og land, men skarnnålene hopper og strever rundt omkring ham. Men det var i disse dagene at han Jakob halftet omkring, og var så rik og så mæktig at han ikke visste sin arme råd. Hadde det vært bare halvparten, så hadde han kjøpt noen tønner av det allerdyreste brennevinet og traktert hele værre med skjenk. Men dette her gikk for vitt. Han mistet synet av land. Det spøkte og huserte nok i hausen på han likevel. At drikke, nu, umulig. Han reiste på sjøen hver dag som de andre. Det var ikke det. Han stå og sløy ut fisken sammen med sitt mannskap, så lenge der fante sen bugat åpne. Hovmodig var han så visst ikke. Men at være så utstoppet av pengesedler rundt alle sidene på kroppen, det gir ikke fredverk en natt eller dag. Slik var det altså at være en mæktig mann. Slik ja. Men det er ikke livet var at han følte seg akkurat den samme som før. Den korte foten var ikke blitt lenger. Han så liket han ut når han speilet seg i sjøen. Han kunne ikke ete seg mer enn mætt. Om noen kom og bua en dyre blomster i stedet for ost på kaken, så var han mann for at stå i en slik bekostning, men ville det smake. Så snart de kom fra sjøen og var ferdig med fisken, begynte han å fly seg. Han vasket seg og berberte overleppen og kostet seg nytt undertøy fra bua. Og så ble det kofte av blå duffel og ring. Nå ja, let gå. Så stå han og kjente efter. Er det slik at være en mæktig mann? Og nu begynte han at halte omkring og formelig vise seg frem. Han lyste i ansikte, små pliret med de brune øyne, og var herlig tomlomsk. Brenne vin. Ja, ja, det kan gjøre verden skinnende. Det er ikke derfor, men tanken på alt det du kan råde deg, bare du har nok av penger på lommen, det får deg også til at se sol og måne, og til at synge så smått. Å, du maria, å høtt. Der er nu en stor nymalt kaleas. Å nei, ta likes og gått en tremaster. Han er kanskje mann for å kjøpe en slik. Så blir folk nødt til å kalle han kaptein. Kom så og se ned på han Jakob. Eller en stor fiskebrykke som den verkongen har. Så blir folk nødt til at kalle han hanhølsman. Det har rent ut en gråserer. Men at gå fra sjøblomsten. Hmm, å nei, nei. Men der er også en annen utvei. Du kan forgylle begge stevnene på båten og koster deg seil av silke. Han innet har halt utomkring og så stadig nye syner. Å, du maria, å høtt. En natt fant han ut at han ville bygge seg et hjelthus der kjører hjembygden, og det skulle ikke være malt på vanligvis, men ta dovert som hånden på en sjøman. Og så ville han legge et per personer til at stå i fjern og ønske ham velkommen når han steg i land fra Lofotreis. Nei, så en morgen går der lys opp for ham. Er han først en rik man blitt, så lyt han vel være sammen med sine like menn. Og så fiffer han seg i duffelskofte igjen og med ringen på fingeren og legger i vei. Denne gangen stiger han inn i kontoret til selveste verkongen. Herren med det røde skjegløse ansikt og de gule øynene sitter og skriver bak sin pult og ser opp. Her slipper ingen fisker inn på kontoret. Alt blir avgjort ute på butikken. Hva vil den fyren der? Så begynner han Jacob å fingre på selvesten og småplire med øynene og bli uimotståelig, som den gangen over får kommandøren. Nei, han ville nå bare se innom oss være igjen, og høre hvordan det sto seg med helse. Herren bak pulken åpnet munnen, styrret på ham og stakk pennen bak øre. Og så var det om være igjen ville gjøre ham en tjeneste, fortsatt han Jacob, og fingret mer på selvesten. For det var så underlig med det, når han har medgang, så ville han gjerne vise seg fra en annen side enn før. Ja, rent utsakt, så sto han her og var ikke dårligere stillet enn at han hadde tenkt at gjøre et selskap, eller et ball som de kaller det. Og nu hadde han lei et hele hotellet og alt det som de der hadde av mat og skjenk, og så var det om være igjen ville bryte seg så små som at komme og ta til takke. Ja, ville frua være med så? Han hadde tenkt at spørre både doktoren og pressten og kommandøren. Han syntes at for fremtiden borde det bli mer omgang og samhold mellom dem som eier litt mer enn skjen de etter med. Vær er enn forandret ikke enn mine, endelig sa han. Jeg heter ikke de Jacob. Det forsto seg Jacob Åsen. Vel, de var kursjon for garn og utstyr til en hitterværing i fjord. Ja ha, han Jacob huset av det. Hitterværingen bleiv, sa være igjen og begynte å dro til en protokoll. Ja ha, Gud bedre, hitterværingen omkomm i fjord vår. Og hans gjel er ikke dekket, og hans bo er Gud og ingenting. Der faller på deres part 119 kroner og 50 gjøre som kursjonist. Vil de betale det straks? Ja ha, bevares, han Jacob fikk da det. Og han tok frem en skjinnbok og tellet opp. Så ropte Vær er igjen ut i butikken. Sørensen! En bekjent kom inn. Å, hør, vil de ta dem av denne mann, han skal vist ha et eller annet på butikken. God morgen, her Jacob Åsen. Siden på kvelden stod gamlingen i mørket utenfor Vær er igjen svite hus, hvor det lyste bakardinene i en lang rad av vinduer. Han rystet på hodet. Ja, men er det beskyndelig? Om en småmann blir utstoppet med mynt, så nytter det ingen verdensting. Storkaren slipper oss inn akkurat så vitt at han får fattig pengene, og siden giver han oss på dør igjen. Men samme kvelden hevnet han seg stykt. Han banket på oss presten, tog seg vesten av utenfor dørn, åpnet oss stegen, dreiet seg på den lange foten og svang den korte. Nei, se, der er jo han Jacob, så presten. Han satt i en gyngestol og leste igjen av vis. Denne gangen var Jacob ydmyk. Han ville bare be om en liten opplysning. Hvor meget hadde Vær igjen gitt til mission? Presten flyttet brillene opp i pannen og så på ham. Hva behager? Hvorfor i alverden kommer de å spørre om det? Ja, he, he, ja, for jeg har tenkt å gi dobbelt så mye. Presten måpet. Hvis det er Sjømans mission en de mener, så er selvfølgelig et hvert bidrag velkommen. Hvor meget kan de avse, Jacob? Dobbelt så mye som Vær igjen. Ha, ha, ha, jeg må virke lille, men hvis nu han ikke har gitt en øre, så er det best jeg gir på Hanses vegne, sa Jacob, og han tok frem et par store særler. Presten tok dem ikke straks. Jacob måtte stå der og rekke dem frem. Hør nu, min kjære ven, jeg kan godt ta de der pengene, og i så fall setter jeg dem på spare bankbok for dem, for de har selvfølgelig ikke råd til å gi alt det der, men jeg kjenner fiskeren. Han tåler ikke godt at få en skjelling på lommen, han er ikke uvant med det, men si meg nu hvor stor i rik de har de øst inn i det siste. Han Jacob rystet på hodet, han holdt ikke regnskap, han hadde ikke talt over, men han eget av litt av hvert flere båter med full utrustning, og snøy forskjellinger var han da heller ikke. Ja, takk, sa Presten, og tok pengene. Og han Jacob sa god natt, og gikk. Så stakk han hodet inn igjen. Kanskje Presten vil helse hverkongen, og sei som så, at jeg har lagt ut til misjonen følen. God natt, Jacob. Og Presten tok og la pengene inn, kom forlutt, skrev utenpå, tilhører Jacob åsann, og lader ned i sitt skrive bord. Den dagen kunne komme, da de ble gode at få hjem. Han Jacob selte i mørket forbi ordbune og småsang. Hver dag er merkelig for en rik mann. Nu hadde han satt selv hvis det være ieren i skamme kroken. Det var da et eventyr. Å, du maria å høtt. Han traf kaneles godmån, og de drev sammen ned på en skjenkestju og fikse kaffe. Kaffe, rupte kaneles. Kaffe, ja, sa Jacob. Ikke snakk om brennevin i disse tider. Han likte at snakke med den der gutten. De fikse gare. De pratet og lo. De skrønte godt og lo, så det sang. Han Jacob hadde en gang vært ung som han vært. Han var også fra en liten fjellgård. Han hukset det tydelig, hvordan det var at de ette søy og jeit. Det var lenge siden. Og en gang var han på nippet til at gifte seg inn på en stor gård. Den gangen var han ikke halt. Ja, nei. Men i siste liten så tog hun en annen. Ja, ja, hun levde forresten enn nu, men nu var det år og dag siden han så enn sist. Tiden går. Men artig var det hver gang at seilet sørre over, og dit hvor hun holdt til. Og så en dag, noe ja, så er leiken forbi. Forresten kunne han gått tilstå det. Hun satt ikke inn noen rikt om nettopp. Det var så vitte hang nå til slang, skylle og jæl og en tosk til kall. Ikke en, men hundre det ganger hadde han Jacob tenkt at sende henne en lap, en sedder, eller to, tre, gjernevelse og det. Han hadde slumpet bort i kroner et par ganger, så han kunne betalt alt hun skyldte. Men han kom aldri lenger enn til trappen av posthuset. Han kom seg aldri til at få pengene av sted. Sett om en ektet å ta imot dem og sendte dem til bakers igjen. Hun var et stort kvinnfolk. Men vakker. For femte år siden. Åh, du, åh, du, du skulle ha sett. Han Jacob ble så underlig fløyelsbløt i de brune einene. Han satt derotinet opp og øynet sommer og ungdomstider. Brennevin gjør varm, men ein medgang får skynda til at blomstre. Han Jacob måtte ik vel ha nån at betro seg til og især nån at gjøre veldig mot. Åh, du da, Kaneles, skal du i tjifte på deg snart. Men det var så det. Han Kaneles flyttet skjermhuvet opp i pannen og småflyte. Han kunne også ha ett og annet at betro ein kamerat. Men først og fremst så var det gårnn han ville dyrke opp før han flyttet ein kvinnfolk dit. Og husene måtte flyes. Stua ville han ha gul malt og fjøse røtt. Men penger. Ja, i år ble det ein klatt. Men så var det alltid han skjiltet. Det er ik så greit om ein skal snakke alvor. Så spurt han Jacob om ein kunne få låne han hundre det daler. Kaneles rystet på hodet. Han skjiltet nok på forhånd. Vil du ha pengan som ein liten foræringsprisann? Kaneles rystet på hodet igjen. Tigg vil han unngå i det lengste. Det var ikkje langt fra at han trakt i mørke øyebrynene til veis og fikk eit lyn i blikke. Da slog Jacob i bordet så koppenet ansett. Det var da faan teknekt. Tror du eg ikkje er mektig nok til å betale hele skidtgaren din og ge deg hundre daler av på, he? Tror du eg er ein lus? Tror du eg sitter her som ein stackar, he? Har du fem båtar med full bruk og full bønnskap? Hvor myk har du på deg i mynt, din skidtfyre, he? Men ikkje kveld trur eg bedre det det er plattumulig at bli kvitt ein skilling. De fyrtlet ein stund og var uvenner og røkte og så bent frem for seg. Men så blevd han Jacob, som snuddet seg mot ein annen og lyste opp igjen. Ikkje kveld kunne han umulig være annet ein makeløs, he, he. Men nu hadde han satt seg i hodet at bli som ein far for han kan eles og hjelpe ham til veis, så han kunne gifte seg om alle husene og dyrke oppgålen. Så nærmet han seg mer er forsiktig, for ellers kunne han resikere at få ein næveplante til fjese. Han spurte fint om han kan eles ikkje hadde husrum for han, når den tida kom dan ikkje orket at fare på sjøen lenger. Et litet loft ellers så, så stort som ein løfting. Det var mer ein godt nok, he, he. Jøda, sa kan eles, det kunne han love. Det skulle det bli i råmet. Ja, men leia! Ingen leia snakket sjom det, den ti og den sorg. Men nu ville Jakob få den sak avgjort på stede. Han ville betale leia nu, mens han huset på det. Hvem visste om han hadde pengene når den ti hadde kom? Betalt er betalt, det er sparet rikt om, så vet han at han ikkje er husvil. Her er 500 krona, og tek du dem ikkje, så er du pinade ein tulling og ein tusk. Nå svor eg med. Pengene kom fram. Han kan eles så på særlenn og tenkte på gårn, på den gamle farn med det kvite hår. Nye tider i god mån. Han tok imot dem og stoppet dem inn på bryste. Du, Jakob, du, Jakob. Han kan eles skulle ha vært ute på ein rangelig kveld, men nu fikk det værre med det. Nu kom derandre tider også for ham. Og mens de sitter her, kommer ein flokk sjøkarer inn. Det er høvetsmennene på de fire båter som Jakob kjøpte før storfiske beinnte inn i fjon. Da har vi kongen, sa ein av dem, og det er deg, Jakob, vi leiter etter. Du vil vel ha ein skjenk. Han, Jakob, småflyrte og rystet på hodet. Han, Jakob, skulle ikkje ha ein skjenk. Men han forstod godt, hva de der fyrne ville. Og da de nu slog seg ned ved samme bore og beinnte at snakke om vinn og veir, så småflyrte han igjen. Innen bildet de seg, at han ikkje gjennom skuheten. Først ville de ha ham full, og siden få båtene kjøpt tilbake for ein slik. Ja, ja, han, Jakob, er kanskje ein slik tossk som de trur godt folk. Prøv dock, ska de sjå. Og før han visste ordet av, kom de til saken. De ville høre, om han ikkje fant det rimeligt, at de fikk kjøpe båten og bønnskapen tilbake. Den der handelen var nu mest om ein trøysomhet, at kalle for. Kunne de ikkje snakke om det nu? Bevares, snakke om det kunde de. Og prisen, prisen fikk vel vere det samme som det han gav? Akkurat, det samme syntes han, Jakob. Prisen var de altså enige om. Men så var det pengan. De måtte få henslen så lenge. De stakka skjellingene, de hadde kjent som lotte karer for han. Dem hadde de alt sendt heim. Han Jakob småflyrte igjen. De der fyrne hadde nok samtsnakket på foran. Men han Jakob var ikkje uvillig. Hennstan, visst kunde de få hennstan med betalingen? Han visste så vel, at han aldri gikk så ein skjelling fra de der fyrne. Men han slog ut med honn. Var han ein mektig man, eller var han det ikkje? Være i den ville aldri ha gjort noe slikt. Men dette her var han Jakob. Da han om kvellen seilte hjem, var han alldeles ædru. Det var blitt ny måne igjen. Og på bergene stod der tettig tett med gjeller, hvor fisken hang. Følg han Jakob. Nei, men han var i sins bevegelse. Rik da man begynte at skrompe sammen. Men va så? Fyre båter mindre. Men va så? Hadd han ikkje fremdeles sjøblomsten, og hadd han ikkje siddlet rundt omgrinn på grappen? Fyre båter får æret bort. Et kammersleiet og betalt oppe i godmån, en liten formue til missionen. Slik var det at være ein mektig man. Å, du maria og høtt! 29. Så var det at uveire kom. Den vanlige sverme av båter lå ute på bankene og drog liner og garn, og der var råt åke og slapp dønnning. Det er bra med fesk i dag, rupte Pechus Hansa over til koppen. Det samme syntes an Kristaver. Garnene var loddne av skreig. I dag ble der vel tusen på båten, om det fortsatte på denne vis. Det var så stillt opp i lufta, rupte en olennning, og begynte å se seg omkring. Det er isen stillhet som forfiskar ein til at lije, og når ein høvetsman gjør ein slik bevegelse med hodet, så forplanter det seg til de andre båter. Nu var det som om alle høvetsman veiret innover himmel og fjell. Inne i skodde er ein vær lydmys tenkelig, og nu kommer denne ragge til syre havrøk i bevegelse. Den driver mot sydast. Det betyr storm. Hør der! Er det ikkje alt ein underlig dyr? Vi får besøk! rupte en olennning, og haalt det, og haalt det i Garnelenken for at bli ferdig. Nu var det om att komme seg i land. Kjøndag, folk! rupte han Peuge Sansa. Og i alle båtene ble der fart på karne. De drog og drog, og haalt det på bare livet for at bli ferdig. De kjente denne dyr, som mer og mer blev tilbulter, og den samme travelhet, den samme angst forplantet seg hennover havet mil efter mil. Bli ferdig! Der kommer uveir. Men denne gang gikk det så fort at ingen riktig fikk Sansa seg, før båtene låg et drøn av stormen og stupte opp og ned på veldig vit skommende skavler. Unmulig at dra Garn, båtene ville bare bli fylt, knivene frem, skjær over kutt av. De lange Garn lenger med fiskemenken på, forsvandt i rock og sjø. I neste øyeblikk var en seil opp oppe. Nyttede at krysset seg inn under land. Båtene piskes frem over bølger, som er rullende berg. Seil forsvinner ned i dyrpedale. En ny bølge synes at velte seg over selve mastetoppen, men i neste øyeblikk rider den lille farkost oppover mot dagen igjen. Karene ombo står igjen styrt og øser, øser, øser, men alle forstår at mot dette veier er de uråd at krysset mot land. Her er bare i en redning at stå unna, at seilet for skavler og storm på må få utover havet, så langt som vår herre vil. De stå unna. Men båtene lå dypt i sjøen under vekten av flere hundrede fisk. Derfor brekker sjøene innover bakskotten, så det ikke nyttet lenger at øse. En ordre, et skrik fra høvetsmann som ble vjentat i nye skrik frem over båten, og tre mann kaster seg over fiskene og hiver, og hiver den dyre lasten over bord, ut i rocket og sjøfråden som offret de til selve havet for at redde liv. Men selv nu, da en ver hadde nok med seg, prøvde kameratbåtene at holde kjenning med hinanden. P. Sjøsansa på morilden så foren seg det brune seil av kobben som fløy av sted, høyt på bårene, og ned i en dypt dal. Kom den opp igjen? Jo, der, der! Det blev mørkt. Himmelen blev bare svart virvlende røk. Stormen vispet rocket til veis, så det fløy omkring som hvites bøkelser. Og i dette veir sprettes alle de små seil som hagglpiske til fugler på en villere og villere flukt. Hvor var det henn? Det visste ingen. Når kunde de snu? Det visste ingen. I natt en gang, i morgen en gang, ville de kanskje splinteres mot en bergeveg på fastlandet, kanskje drev stormen dem utover stor havet i dangn efter dangn, kanskje fikk de i neste minuttbåten velvet over hovedet, og så, så var det ikke mer. Det var første gangen Kristave skjælte kobben for begge søfter og alle tre kløer. Nu var skjæle bare en lapp, mindre kunne de ikke bli, det nådde ikke halveis opp i masten, og allikevel var lappen for stor. Det ville være bespottelig at si at han likte seg, men han var endelig ute med kobben for ramme alvor, hvordan ville det gå? Han hadde en diggerpengebok på bryste, og ansvar for fire andre liv omgår. En uakt somhet med styre, en feilberengning av en skavl, et halvt sekund, da hans øyne ikke var overalt, det kunne være nok til at de neste øyeblikk hang på et velv. Det var likevel ikke det som sto for ham, nei, det var båten. Den hadde kantret i tre vinter efter hinanden, men det var umulig at finne vår feilen lå. Her stakk noe under som han kanskje nu fikk klemt ut av den. Og som den fyrskårene karr stod der i rock og sprøyt og mørke, med alt sitt væsen slenget inn i det at tumle båten, følt han hele tiden at det er sviktet noe i hans herredøme over den. Den kunne i neste minutt spille han et puss. Se den der bølgedalen der, hvis bakskotten hiver seg til veis, så at styret sekundsvever i rene luften, så kaster båten seg på vinn, og så ligger vi der. Pass på, pass på! Der var det igjen, en svikt, en utrygghet gjennom rig og båt. Faen! Han betennende sammen. Det var som han og båten tog livtak. At stå unna, lage varve massen og passet priaren, og det var viktig nu at de lendsett for bakvinn. Så vesten satt godt nedover øren og var bundet under haken så den ikke skulle fly sin vei, men det var mot faen han så. Hvert ord som Høvetsmannens grek ut kunne betyr liv eller døde. Stikk i priaren, ruptefaren, og stikk i priaren gjenn tog alle mann, og lage hang i tøget og utførte ordren, og atter styrret han mot denne far som stod der og tvang roer kulten i rock og røk, med ansikte spent, med øynene overallt. Når en skavl slinget bakskotten til veis, sådde ut som Høvetsmann fløy inn i himlen. Så reddig med bølgeryggen mitt under båten, og alt omkring dem piskedes til grønvits skum og fråde, så det formelig blev lyset om bord. Så sank bakskotten ned igjen, og faen sank med i dypet. Lage var på nippet til at ropet, kjem du opp igjen far. Men der stod han jo like rolig ved roer kulten, ferdig til at klare et nytt vassberg, og der steg han igjen. Han kom tilbake og opp. Det var som Lage fikk far sin igjen. Gudten begynte at lese salme vers. Alle gode makter måtte inn at hjelpe han far, og gikk det galt. Vel, så var han sammen med far. Og kom de til folk mer, så skulle han aldri greise ifra ham, aldri gjøre ham imot mer. De seilte, de seilte, de visste ikke hvor. Tvers over vestfion, utover stor havet, eller rett på en bergveg. Det så i Gudshan. Om de hadde hatt kom pass som bord, så ville det være et umulig at se, og at den en førstig, i slikt veir. De hørte nu og da skrik. Det var ikke fra fuggel. Det var mennesker. Det var mennesker på velv. Det fikk være så. I natt måtte en verberge sei som han best kunne. Men natten var fullt av ulike. De som er nu seilte, visste at er nu fløt vel over mange mils havet, og de som klamret seg til kjolen fikk jamre. Det var ingen som kunne høre på det. De seilte, de seilte. Omkring dem kunne det ikke bli mørkere, men det kunne bli mer sjø. De visste ikke lenger hva som var skier og hva som var havet. Der, der kommer selve himlen i vitt skum. Nei, det er en kjempeskavl, og stormen knus og toppen, så rocket danser omkring som hvite jennferd, klarer båten den der. Den klarte den, men fylltes, og det var om at øse, øse, øse, til neste sjø. De seilte endnu. Men la skyntesat ikke lenger for henover havet, men gjennom en uhyggesverden, da rock og skavler jaget efter dem som grønne og hvite utysker. De hylte og slog efter dem, tommelet seg i vill dødstans, kastet seg over båten, bakfra, ovenfra, fra siden, de dukket opp av dypet og danset rundt med skomende fjes. De kring satte båten, de var overallt, og faren stod der på toften og holdt dem endnu fra livet. Hvor lenge vil han klare det? Denne natten blir lang. Kristaver ble hvert øyeblikk vasket over hovedet av skavlene som slog ned over ham, så han ofte holdt på at tommelig overende. Men samtidig begynte han at like båten. Den ga så mykt efter i bårene, den klarte de utroligste sjøer, og hver gang hadde han lyst til at klappe den som en god hest, eller til at rope. Det var bra det, kobben. Kunne stormen bli verre? Det var som den rikende himlen sprakk i store revner, hvorfra ills spraket frem. De lange gule uveirsglimt kastet sæl som en flammestreif henover de rikende hav. Når de skar opp på en bølgetopp og bares med i et kok i den rasende farta bånen, var det ikke langt fra at selve båten lettet seg opp av sjøen og fløye bare i luften. Det var som en dog kjølen tapte følingen med havet, og båten mistet det den skulle holde seg fast i. Og det var i et slikt øyeblikk at kobben først gikk på nesen i en bølgetal, så hev den seg på vinn og kanter et. Skavlerne slog over den, men denne gangen lå kjølen i veire. Der lød skrik fra fem mann i det de gikk rundt. Storm og hav slukte det, så var der ikke mer. Å jo, der hang alle to i vantene. Sjøen hiver velve foran seg, og to som hadde vært inn under det skiter frem og henger i skøute på den andre siden. Hvor er den femte? Uten tanke halte i svime slinges de opp på velve. De har slukt sjø og er slott i hodet av sjøer og båt. De har mistet votter og så vest, men nu sitter de over skrev så rider på kjølen og klamrer seg fast, fast for ikke å skylle sport. Kristave chanser at Lars er kommende seg opp, og har likevel presser et skrik seg frem. Er du der, Lars? Ja, far, hold det godt fast. Ja, far. Men der mangler det en mann, og der slinges en sjøstubble opp mot båtkanten, Kristave forfattet den, og er på nippet til at tomle av velve. Men der er han kaneles gumon som han haler i land, og gutten rører seg ikke. Han må ha fått et slag mot båten så han er chanseløs. Han gjør ikke tenk til at holde seg fast. Men det faldt ikke Kristave inn at slippe han. Han fikk klamre seg til kjølen med den ene hånden, selv om de andre hadde nok med at holde seg fast med begge. Et båt velv på Lufthavet, det er noe så verdakselig, og det visste de. De slingedes av sted høyt på bårder og dypt i Bølgetale. Det var så verdakselig at omkommet en slik natt, og det visste de. Han likede velbetig seg fast, for de vært seg kunn var et sekund mer at leve i. Og de skrek om hjelp, vilt, jammerende, og skriker var det samme hos alle. Herregud, hjelp, hjelp! Hver nybåre som frådet imot den var kanskje selve døden, og uvilkålig bøyet i hovedet og overkropp imot den for å ta av forslag. De skrek igjen. De visste der ikke var tale om redning, men de skrek ut fra en rett selv som overdøver fornuften. De skrek som dyr, der føler kniven bore seg inn, de overdøvet sormen et øyeblikk, men ingen svarte. Og enn du satt i her alle fem, vann masserne brød ustanselig over dem og slinget dem hit og dit i mørket. Men nu husket Kristaver at velvet ville bli roligere om man kunne få kuttet vanterne på den ene siden som massen fløte opp. – Håll her! – ropte han til Henrik Grabben, og gav Kaneles godmånen over til ham. Henrik slog næven i den halvløde kamerat og holdt han. – Ta meg i stevla! – ropte Kristaver til Arndåsan, som øyeblikkelig slapp taket med den ene hånden, og hug næven i hovedetsmannens fot. Så trakk Kristaver tolle kniven og lot seg gli ned over båtsiden. Han sto på hovedet i en skavl og hørte Lars ropet, – Far! Passteg! – Far! Passteg! Men nu kom han opp på velvet igjen med kniven mellom tennene. Vanterne var kuttet over, og i næste øyeblikke sås massen at skyte opp fra havet. Men denne gang hadde Kristaver begått en slem feil. Han hadde kuttet vanterne i led. Masten skjøte opp på vinsiden, og straks efter kom den ganske riktig farene på en sjø mot velvet. Traften en av dem var det døden. Den kunne med til eneste slag feie dem alle fem ut i dypet. Nei, den traft båten så det sang i skråget, men nu kastet den seg tilbake for at samle kraft på en ny bølge. – Håll meg igjen! – ropte Kristaver, og at det sto han på hovedet igjen skavl, og kuttet vanterne også på den andre siden. Nu var massen fri. Den slog endnu en gang inn mot velvet, men uten å treffe noen, så trakte han seg unna igjen, sjøt bort i sjøen av en ene enn til veis, så forsvanten i rocket, og Kristaver så den aldri mer. Nu ble velvet roligere, og de fire menn satt her og re på kjølen, og holdt den femte mellom seg. Først nu følte de at de var sjøkkvåte, at de frøs, så tennerne skranglet, og at rock og sjø gjorde den blinde, så de hadde ånt for at se hinne annen. Slutten på del elve, del toll av den siste viking av Johan Boyer. Denne Libri-Voxens spelingen er offentlig eiendom. 30 De visste ikke hvor lenge de hadde drevet omkring her, da de borte i mørke syntes at høre et rop. De skrekte tilbake, de hylte om hjelp, og i det gule uveislys hvor i båren er fosset frem, drog de kjensel på noe. Det var ikke et velv, det var en lap av et seil, en båt som jaget imot dem. Rødning! De skreker igjen som den der tryggler om livet. Nu slog uveislyset sterkere over dem, og i dette gule flammer seg er fløybåten tett forbi. Det var en kamerat, det var Persu Sansa. Han hadde nokmentet at rødde, de så ham stå ved roren og en få favner borte, han stirret på dem, hans grek, men i slik sjø ville hans båt bli knust mot velve. Det forstod gamlingen, og derfor måtte han berge seg forbi og fare videre. Og i det han nu måtte overlate kameraterne til den visse undergang, dreiet han hodet og så på dem, og der presset seg til skrik fra ham. Alle om bor i hans båt satte i det samme skrik, som bad de om forlatelse, for de i all fall måtte redde seg selv. Og de på velve forstod det, og de skrek, sort og jamrende. I neste øyeblikk var Persu Sansa og Karna hans fløyet bort i skavlene og natten. Så redde de igjen på velve og bete seg fast, som om det ender kunne nytte, og han kan ellers god mån var stadig fra Sansa samling. Han Kristaver holdt ham fremdeles, men orket han det lenger. De andre hadde to hender at klamre seg fast, men når sjøene slog innover dem, men Kristaver hadde bare én, og Kaneles var tong. Slippet ham. Nei, men skulle han selv ha seg skylle bort? Kaneles, rupte han inn i øre på ham, prøv å vakne da, prøv å helde deg fast, jeg orker ikke mer. Kaneles, den kjekke gutten, som kunne sprette som en gummiboll, han var sanseløs, han kunne ikke røre et lem. Men Kristaver kjente at det snart var forbi også med ham selv. Der har vi en kjempeskavel, den klarer han ikke, om man skal holde både seg selv og den annen. Vår herre tilgiver, men nu må han Kristaver slippe kameraten. Båren slog innover dem, Kristaver bøye tode å overkroppe imot den, men da den rullet videre, satt han her og holdt han kaneles innu. Han så i sitt syn hans far, den halvblinde åldingen, som satt på den lille fjellgården. Hans næve hadde en uttak i gutten, de fikk heller bli slenget bort sammen. Det buldret under velvet av sjø. Det lå høyt, fordi det var fylkt av luft. Han ville tatt knivene bort et hull i båten, så luften kunne forslippe ut, men han hadde ingen led i hånd, og han orket ikke mere. Over himmelen de samme svarte rikende skilag, de samme revner av uveigslys, som streifer henne over havet, og viser hvor himmelhøyt rocket står. Men er det ikke et nytt rop? Der! Der er et seil igjen! Det kommer hit. Det står like på dem. De skriker imot det, og i det gule flammesjær kjenner de sjøblomsten. Den stryker tett forbi, og der står han Jacob ved roret, og ser det samme som Peuge Sansa, umulig at legge til å hjelpe. Og da han får bort igjen fylktes han av et skrik, et dødsskrik, reise han fra dem han med. Men det tenkte han Jacob ikke. Reise fra en kamerat? Det lignet ikke han pinade med lichfoten. Han og sjøblomsten, de hadde været ut en vinter nåt før. De kjente hinanden. De kunne våge det, som ingen annen turde. Han brølte en ordre. Den ble jentat fremover båten. De fikk halsen frem og presset seg over for tolv inn. Sjøblomsten la stevne halt mot i rikende vassberg, og skjøt av sted som om den ville krysse. Det var vanvid i dette vei, men så var det også han Jacob. Hva han egentlig ville, sto ikke riktig klart for ham. Han ville bare ta en bøyt og holde seg på høyde med velvet. Han ville ikke seile fra en kamerat. Våten fylltes av brekken over vaterbordet, men de øste, øste, øste. Så gikk de over stag igjen, og han Jacob visste at i mellomtiden måtte velvet være drevet et godt stykke nedover i le. Han tok peiling på måfo, og der, i den gule uveistripen, øynner han en strek på en bølgetopp. Der er de. Sjøblomsten står nedover imot dem. Han Jacob hører skrikerne. De har vel sett ham, og fått som et håp igjen. Og i det han ennu en gang styrer tett forbi, slenger han over til dem, ikke tøg, men et ord. Hold dere fast, Kara. Vent, Kara! Denne oppmuntring i stormen fra en, som ennu var i behåll, det var holdet retningen. Det gjorde dem så stærke til at klamre seg fast. Han Jacob seilte bort i rock og mørke igjen, men han hadde bøtt dem ventet, og holdet seg fast. Og ennu en gang brød sjøblomsten seg opp i vinden for at samlet et nytt tillsprang mot velvet. Båten truet med at fylles igjen, Karne øste og øste, og han Jacob presset seg lenger og lenger til luvert. Det var ingen annen enn han som kunne gjøres lik de et vei som dette. Og ennu en gang gikk han over stag, og begynte å ta peiling efter velvet, som i mellomtiden måtte være drevet videre nedover i led. Hold utkik etter dem, skrek han, og Karne igjen tok fremover båten. Hold utkik etter dem! Sjøblomsten tok nye skavler over vaterbore, rigg og seil jamret under stormpresse, men der, på en bølgeryg der nede i en stripe uveilslys, er det ikke dem? Nei, det kom bort igjen. Der sto ved halsen en kar og gjorde teng med hånden. Der, skrek han og pekte. Der, skrek de andre og pekte samme vei. Og nu var den Jacob stampet i toften og sa, Pina det, for han syntes at det her fikk det bli en ende på. Han bar like ned på den svarte strek som hævet seg på en skav langt der borte i led. Nu visste han hva han ville. To karer på kvar skia og halv dem inn, skrek han. To karer på kvar skia og halv dem inn, igjen tok de andre og stillet seg opp. Det var en meningsløs ordre, men på sjøen er det at lystre. Den femte blev stående ved halsen og gi retningen for høvets mann. Og i dette øyeblikk tenkte han Jacob ikke over at han satte no på spill. Han visste jo godt at nu var der 99 muligheter for at han kunne seile fra seg styre, og så var alle fortapt, men slikt hadde han ikke tid til at fundere på. Der løftes velve igjen, og her kommer han selv flyvene imot det på en kjempe sjø. Pas på, Kara! Pas på, Kara! igjen tok de andre. I neste øyeblikk ride sjøblomsten i skum og rock tvers over velve. Ta dem! Sjøblomsten fikk en ryssten i det den skuret henover kjølen på den annen båt, men Karne på begge sider hugger hver sin kamerat om bord. Det minnet om at Berge stod fisken i båten. Det stod på et halvt sekund, så fløyd de videre gjennom skavler og rock i mørket. Og det første han Jacob merket var at styre ikke var skrapet bort. Sjøblomsten var lydig som den pleihet, og det neste var at fire Karer var Berget om bord fra velve. Han hørte dem ropet. Å, herregud! Og litt efter på ny. Å, herregud! Men her var ikke tider til at gå frem og unge dem å si stakkars folk. Selingen og storm og skavler ga ham nok at bestille. Han skrek bare til sine folk. Lever dem alle i hopp! Og som bestand i på sjøen igjen tok de andre høvets manns rop. Lever dem alle i hopp! Ja, sa det fra rommet ved masten. Ja, løde fra de andre. De sto unna igjen, flyktet for sjø og storm igjen om mørket, en flykt over dale og berg og igjen dans av vite hylene igjenfærd. De seilte, de seilte, de visste ikke hvor henn. Ut på natten fikk de rett foran seg kjenning av et fire. Det er fast landet, tenkte han Jacob, men det kan være langt sør og langt nord. De fløy inn mot en skjærgård som de ikke kjente. Hvert øyeblikk kunde de renne mot et berg som raket opp av sjøen eller innover et blindsjær. Har like vel måtte de la det stå til. Seilte, seilte, seilte. Men vinnene sprang over mot nord, og de sto unna langs kysten. De hørte larmen av brenning innover land. Histo her skjøt er fremen strip av uveislyst og viste dem fjell med sne på. De seilte sør over, sør over, og nu og da så de det vite koka brekkninger og sjær. Men nu løgjert størmen av så pass at han Jacob fandt på at seilte dit han selv ville. Ikke snakk om at søke inn til land, seilet ble sat frem, og så legger han i svarte natten og rent på må få over vestfjorn igjen, og nu måtte veien til Lofoten bli lang. De fire fra Velve lå halvt i svime i rommet for masten, men da skulle jo ha vært fem. Vel, det fikk han spørre om når det blev tider til det. Det blev kanskje noe kalt for dem at ligget er og få sjøene over seg, men så fikk de vel varme seg en annen gang. Trett igjen. Det henner hvert eneste år her nord, og efter på snakker Kallen om den dag eller to, og så reiser de ut på det samme havet og begynner at fiske som før. I Kranbu har stod der tett med folk. De snakket og fortalte. Nån hadde alt været på vei til land da uveire slog ned, og de fikk berget seg inn. Andre hadde redningsskjøyten tatt med, men somme var også nettopp kommet inn, efter å ha drevet for størmen i hele natt. En blond liten fyrig gulse vest pratet høyere enn alle de andre, og folk så på han med undrene øyne. Han hadde ved et ren tilfelle været på land igår, men båten han hørte til var godt i vei. Ingen var berget. Og nu var det klart at det var så laga. Han der skulle ikke være med den dagen. Vår herre er runderlig. Det er spakvei i dag igjen, men kalt, og folk står ute på bergen og glaner til hafsetter båter, som er nu ikke er kommet tilbake. Opsynsjefen har skjent damperet ut for å lete ettervelv. En mengde båter fra fiskever som ligger mange mil borte, var i natt blitt slott inn her, og nu heiser de seg og reiser hjem igjen i gode veier. Men frem på dagen møter en damper mitt ute på vestfjorden enn undelig båt. Det er enn der nolan sottring, og den er alle klørene satt, nud at er spakvei. Damperen legger til, og nu viser det seg at høvetsmann veror er halvdø. De andre tre sitter og holder seg fast i toften og er frosset igjæl. Den evige sprøyt fra skavlen har iset seg deres hår og skjeg, og over deres oljehyre, og de sitter og stirrer fremme åpne glassaktige øyne. Men under stormen natten hadde Persius Hansa reddet seg inn til Hammarøy, og tungt var det for ham i dag at stå tilbake over vestfjorden igjen. Han visste ikke hvor mange kjenninger som kunne være godt i vei i natt, og krist over myren, og karnet hans orket han ikke at tenke på. Mot skommringen nå dø en være som lå der med tentet havnelis, og der er den kjente bua deres hjem her på Lofoten, og nu blir det godt om plass i den. Da Per fra Jollen stampet opp den sleipe bryggetrappen så an folk i nærheten, men tur deg ikke spørre. Hver ny båt som kommer inn er jo en begyvenhet i dag, derfor ble han også kringsatt av nysjerget. Han svarte ingen, men gikk bent inn. I døren ble han stående, så han syner, i briksene lå der karer og sov. Han gapte, han snuddet seg mot de andre. Men i Jesu namn, sa han bare, der hang drippende klær rundt ovnen, og på gullvelle og sjøstøvler som formelig fløt i vete. Karene kom inn. De ble stående å stirre på dem som sov. De hadde selv været på nippet til å gå i vei. De var sjøkkvåte å utslitte, men det ble til ingen ting ved siden av det, at mannskapet fra kobben lå der bort i briksene og sov. De tellet ikke hvor mange det var. Men endelig sa Per til en av karene sine, at han fikk synne seg at skifte, og så lagen å koka mat. Det var vel ikke sagt at de hadde fått seg nå til livs, de som lå der bort i briksene. Men som de holdt på at ranget høye av og tømme vannet av sjøstøvlen utover gullve, våknet han Kristaver, reiste seg på albun og gnæ seg i øynene. Han var kanskje tomelomsk etter noe han hadde drømt. Så fikk han øye på Per, som i natten gang selte sin vei, og låt ham sitte igjen på velve. Og i et kort sekund så de to høvets menn på hinanden. Så gisspett han Kristaver, og tok seg over pannen. – Er du kommet heim? – sa han i en verdakslig tone. – Det var det en stund før Per svarte. – Ja, og du, du er kommet heim du og, ser jeg. – Vi kom for i stundsia, – sa Kristaver og gnæ seg i øynene. Per strev et mat få tørt på kroppen. Han turde ikke spørre om hvordan de andre var rettet. Men best som det var, slengte Kristaver føttene frem, fandt tøfflene i gullve og klampet hend til ovnen, rikket ned fra knagen en vadmølsvest, og slet fram en digert hengnebok fra Ineloma. – Nå skal du dykkande så at pengene øde lagt, – sa han. – Pengene? – Ja, de er vel bare gruten nå, kan jeg tro. Alle tok seg uvilkålig til Brystlommen. En knjinnbok snør et sammen med en god snor, er utrolig til at holde seg tørrinvendig. Men en annen sak var det jo med karne på kobben, som i natt hadde ligget og vasket i rene sjøen. Kristaver strøk hend til bordet og fikk lampen tent. Det var skikke at høvets mann bare en knjinnbok i en snoromhalsen, og i den hjemtes hele båtens forekjeneste, like til fiske var slutt. Da først fikk vær av karne sitt. Denne gangen var det tusenvis av kroner, og nu var de kanskje øde lagt. Da han snør et opp den dyvå til boken, sprang svetten frem og fingrene selv. De andre satt og stirret der henn, men forstod at det var best ikke at snakke til ham. Boken var svart og vete og så innvendig, og der er skjellene. De har vært røde og blå. Nå er de en dei av sammenklistret papir. Hm, løde fra de andre. En høvets mann har det ikke med at vise frem sin pengebok. To lag i samme bu av et ikke så nøye, hva den anden part har kjent. Nå rynket Kristaver pannen, fordi de andre satt og glant det. Prøv å tørsk dem først, råd et persusansa. Kristaver enn sette han ikke, men begynte at frelsesedlene er ut fra hinanden. Det var mest som at redde liv. Der gikk hull på noen. Han rev flenger. Det gjorde ont som om der ble skåret i hans eget kjøtt. Penger! Det er det som han og hans kare skal redde seg og sine hjemme. Det er en ting at han mistet garn og båt, og at banker og hannelsmenn er likevel vil ha sitt. Men hvis pengen er ødelagt, så blir der tvangseuktion der hjemme, og så har han og hans ikke lenger takk over hodet. Der blev små klatter og blevret papir henover bordet. Vi får tørk dem, satt persusansa. Han vasset bare før ten til ovnen, la mer i og flyttet klærne vekk. Klean kan tørka seg en annen gang, sa han, men no gjelste om pengan. Og han begynte at begynte å pussing rundt ovnen til å henge dem på. Kristave stod og styrret på disse klissene papirlapper. Hans hånd lå på bordet, men han følte lyst til at sope det hele sammen og hive det ut. Kom nå, sa Per, og de andre begynte å hjelpe til. Så blev pengesedlerne forsiktig hengt over den utspente hussing, og der hangde de enkeltvis eller filtrett sammen, og de minnet om bite små barnerever til tørk. Og som Kristave stod og så på dette skjøt en dievel opp i ham igjen. Han fikk en underlig latter, og begynte å snakke om at der er jammen mange slags tørk. Det er høytørk og klætørk og søytørk, men det her er pengtørk. Og han blev gående omkring å småstelle med dem, la mer i ovnen, og hengte de våteste sider bedre til varmen, og han grenet med ansikta og bare omsorg, så må man stelte med små barn. De blev tørre. De var berget. Det små knerket i dem når han follet dem sammen, men derfor var de vel gode nok til at betale skjølme. Da maten var ferdig blev de vekket, de som lå i briksne og sov. Og da de satt rundt bore, syntes Persius Sansa, at der var en i lage som ikke var til stede, og han så på de andre, men fikk seg ikke til at spørre. Det var som om karene på kobben satt der og hadde en ulykke sammen. Han så på Kristaver, og denne løftet så vitt på øyelokkende mot ham, og åt så videre. Alle langt godt til seg av verskvisken og tenkte bare på at komme over enne og få sove. Først av de nesten var ferdig, var der en av Persius Sansa's kare som spurte, men en annen kaneles god mån. Alle så seg omkring. Ingen hadde snakket på en stund, men endelig svarte han Kristaver. Åh, han kaneles. Han, han var ikke med i lang igjen. Han nei. Og nu ble det stilt i lage. De så på hinne annen å tide. Ingen spurte mer, og ingen hadde lyst til at reise seg. De var ferdig med maten, og alle bøye tode å folde tenner under bore. Ellers kunne det være så som så med borbenen, men nu ble de lenge sittende i denne stilling og scenet. Kaneles komon, den glade knekt, lå han ute på vestfjorden nu, da de endelig løftet hodet ble de fremdele sittende å se frem. Og endelig sa Henry Krabben, det blir ikke så godt for farhands. Hmm. Men alle neste dag stod fiskerflåten ut til banken igjen, og i land gikk der en og annen å sove efter de andre, men selve hadde han ikke lenger noen båt. Slik var det med han Kristaver, og derfor gikk han noe karn å han som kring på bergen i helgeklær, og visste ikke noe å ta seg til. De fikk vel like så godt hoppe som krype i det, og fare med dampen sør over og heim. Her hadde de ingen ting å gjøre mer for i år. Endelig var der båter som ikke var kommet inn efter uvei snatten, og endelig stod der en og annen ute på et berg, og ventet å stirre til hafs. Ut på dagen ville Kristaver ro over til sin venn Eivind Hansen fra Varanger. Når noe gikk han imot, så lettet det bestandde, og man fikk seg i en tur og en prat, sammen med den lystige noenlending. Men alt på veien de tenkte vi kan høre en tiende som gikk han utrolig nær. Eivind Hansen med båt og mannskap var godt i vei under stormen. Folk hadde sett båten fulles og synke. Kristaver blev den dagen gående mest for seg selv, og inn i bua mailt han ikke et ord. Han så Eivind Hansen med røde skjegløse ansikt. Han kunne smile som et vakert kvinnfolk, og han syntes det bare var moro at Sørge får tre familier. En broer er en underlig ting, hadde han sagt. Det er lettet for han som lever, enn for han som er død, at Sørge får enka. Og noen av unna lyte like under kjøkkenbenken, men ellers går det som smurt. Aldrik hadde Kristaver hatt en slik motgang. Han begynte at streife rundt på bergenet som om han lette efter sin ven. Han rådde over sjunn og hend til andre berg. Han snakket til folk og prøvde at spøke, men det blev bare tull. Han søkte ut på bergpynter for at bli alene, og satte der og styrret på hav og sjøfugl, men sånn tygget og tygget på skråen. Og det var nu han kaneles begynte at melle seg å følge med. Du slapp meg du på kvelde. Du slapp meg Kristaver. Du var høvets mann, men i siste øvblikke så bergade du deg sjøl, og meg slapp du. Ja, ville Eivind Hansen har sagt, men han Kristaver slapp deg først da han Jacob seglar rett over kvelde. Da var det ingen annen å rå. Han Kristaver gjorde så visste som gjærast kunne. Visste å vore sånn hans, han lage, sikker kaneles og småflirer. Kristaver reiser seg, røster skuldren og begynner å gå. Han hadde fremdeles den lette gang. Hvor skulle han henn? Hadde han kunnet gå henn til Edvin Hansen nu, så hadde den fyrn vært mann for at mann han kaneles bort, og gjør han frisk i sine igjen. Nu kunne han gå hvor han ville, han kaneles fulgte med. De satte i bua å åp til kveldst da han Jacob kom seglerne inn. Først sa han singende maten, og de andre mumlet hadde han fikk sitte inn på, og siden snakket han om fiskepriser om vind og veir. Endelig kom han inn på at det er stort som visse folk har lykket med seg, som noe han Kristaver der, sa han. Jeg ja, sa han Kristaver og vrengte et øyekast imot ham. Ja, vei du at en dampar funnede båten din. Alle hoppet på setet. De snuddet seg imot ham. Kristaver glemte at Tygge hadde bare glantet på han Jacob. Du spøker noe vel ell, sa han til slutt. Nei, så pinade ligger ikke båten din bort i sunnet her ell. Jeg har selv sett den. Det er en saltdampar fra Kristiansund som har fisket han opp ut av forbodet, og da numre hang på han, så var det greis Gudring korn varfra. Jo, du har lykket med deg, dømen. Det er der må du ha en dramfor, sa Persius Hansa. Det lett ned også for han. Han gikk her og kvit seg for at se han Kristaver i øynene. Ennu hadde han ikke fått seg til å spørre om hvem som hadde reddet han, men han visste fra annet håll at det var han Jacob. Men han pinade med lichfoten var ikke den mann som gikk omkring å synes det var noe å skryte av. Det ble for han Kristaver lett at bevise at den funnende båten var hans. Og da han sto ute på Berge og så kobben ligger deruten rigg, men rimet av sjø og frost, det var det som han så en kamerat igjen. Ær det deg, sa han, da det var som han ventet at båten i all fall kunde som eget som humre til han. Så sto han en dag på bua og kjøpte seg mast og seil, tøg og garn igjen. Skinnboken ble tynnere. Sædlerne knirket han for litt mut og betalt det, men bak disken fant de at de var gode nok. Men da han reiste den nye masten på kobben, da flyttet han den fire tome lenger bakover en før, og satte en trækloss mellom den og knæ. For i det båten kantret hadde det faret gjennom hans med et lynblink, at der lå feil. Den utryggesvikten mellom rig og båt kom av at masten sto for langt frem. Derfor hadde kobben sine lunar, derfor hadde den kantret i tre gangene før, men nu skulle han vise at hadde han hit til fått den til å gå, så skulle han jo men også få den til å stå. 32. Og nu kommer våren. Det fryser om natten endnu, og sneen er tett og høy, men midt på dagen varme skjolen så store blå fluer begynner at summe, og at krype ut og inn av øynene på alle de fiskehoder som er slengt omkring på bergenet. Her blir en strammere lukt av sjø, av tang og fiskeaffall, værets havet dufter mot våren, på sin egen vis. Det var en stor dag for Kristaver, da han atter kunne gjøre seg i stand til at fare ut på bankene med kobben. At drive en staværingsbåt med fire mann er jo rådløst, men han hadde været borte på et berg, hvor der var guanofabrik, og hyret seg en kall fra en naboplast derhjemme. Det var Elias Flata, en julbendt syktigåring, som nu var for gammel til at fiske, men som hver vinter reiste hit likevel og tok arbeidet på fabriken med at træ torske hoder på hank. Det hente han kom hjem fra en slik lofttur med 70-80 kroner for vinter enn han også. Det gjelder som at få meg en sprækkar, sa Kristaver, for å sette mot i gamlingen, og da vet jeg ingen bedre enn du. Elias Flata lysnete i ansiktet. Han hadde i sin tid været slik en gastakar som arbeidet for sju, men alderen, alderen. Og nu klødde han seg bak øre og sa at nei, he, he, han var da vist for gammel han nu. Åh, jau, mentan Kristaver, og gav seg ikke. Nei, for å jeg deg norsk lik som du er, så skal nå vi fem bli gode både for sju og sju. Det gjør godt for gamle folk at høreskrit fra dem som er ringre, Callen slog til. Han hadde jo ikke utstyr, men her lå sjø støvlere oljehyret igjen, efter han elese hos hylla. Så stod Cobben utover havet igjen, og gamlingen var endnu en gang om borgen lo fotbåt. Åh, han var vel en halskar som visste at få ordn omkring seg i framrummet. Alt første dagen holdte han på at svingen øre fikk til han Arndt Åsand fordi han var slik en kloss. De stod utover for frisk tolvvinn og nordhavet duvet under dem, at det så de den fredelige sverm av båter, og i luften skier av fugl, ha ha, gubben så seg omkring om åtte flire, han hadde vært med en gang før. Da de så på tilbakeveien skulle ro i motvinn, kom han å lage til at sitte på samme toften med hver sin åre. Sjøkaren på syttig ville kappes med han på seisen, begge hangi, ingen ville være den låkeste, som gamlingen rodde. Dykande gutt, nå får du klem på, sa han. Nå får du sjåke med sterkast, begge hangi, og roe med sin. Der finns neppe den sjukdomen til, som du ikke kan ro deg frisk for. Og alt den første kvelden fikk han lage til at flikke sammen et brev til den gamle kjeringa der sør. Han ville bare ha sagt at han nødde ta tyre på sjøen igjen. Der fikk kvinnfolkene den at tygge på. Et stykke ut i april begynte fiske at sløye av, og en dag de lå på bankene i solsinn og blå havbris, løftet flere hodet, og så efter en flokk av svart fugl som lettet og sto i mot vest. Skarven fløtt der, sa de, og flirt det over til hinanden. Det var et tenk. Nå begynte fuglen at stå ut mot være i røst. Det var tiden da det sluttet her og begynte der vest. Og en annen solsinstag blåste det slik makelø spør for den som skulle søre over. Og nu spurtes det i båtsvermen fra en som var kommet efter de andre at deroppe i være var en og annen sørlending som holdt på at skipe inn. De hadde fått løftingen frem, og noen reiste alt løperrigen til hjemreisen. Og som de holdt på at hale i garnene var der en som ropte, kjå, der har vi no brun skarv som fløtt der. Garnene stanset mitt oppe i sjøen, og alle styrret henover havet mot en 5-6 nollandsbåter som satte tvers over vestfjorden for frisk og strykende bør. Det måtte være folk fra Helgellen. Nu reiste de. De første trekk fugler lettet og satte mot sør. Og henover bankene brettede der seg en egen uro. Karene hev og slet på garnene. De ville i land og seile efter. De ville heim. Nå var det forbi med fiske for i år. Da var der en som fikk øye på en staveringsbåt med topsser, som pløgit alene efter de andre over vestfjorden. Hvem kan det være? Undredes en og annen og glante. Det pinade han Andreas Ekra, ropte han Jakob. Jamen, lurer han seg ifrås i år med. Sørlendingen er så et øyeblikk efter denne kameratbåt som spilte dem et slikt pus igen. Det du Andreas, du Andreas. Men nu ble der hast. Garnene hevet sin, årene ut og så kapproing av hundreder av båter, som alle sammen ville til lands, og komme først av gårde og hjem over. Det kunne henne seg at gamle Elias flatavrengte øynene og hangi. Hadde han sikket om er så måtte han nu ro seg frisk. Det ble travelt utover natten. Det var meget at greie opp med. Men den neste morgen var de fleste ferdig. Løftningen lå på bakskotten. Den høye løypa rikken var reist. Far veld og takk for i år, Kara. Nolendingen og sørlendingen viftet til hinanden med så vesten og stimet til havs. Det ble så stilt mellom bergenet, så tomt for båt, så litt mellom bryggene. Den som flyttet inn her var måsen. Den svingte over bergenet på vite, solfarvede vinger, og senket seg ned på de blanke sønn, og begynte at dukke efter avfall. Og der ble så døtt mellom roerbuerne, hvor der nylig vrimlet av kaller. Nu styrre et vinduerne, grå av sjødrev ut fra tommer om, hvor man i farten hadde glemt at vaske gulvet, og hvor en sotet kaffekjell og en svart gryte var blitt stående med rester i. De fikk vente i trefjæring år, til heratter kom folk i huset. Ute på et berg stod en pike med hennene i siden, og styrret efter en bestemt båt. Vinn rusket henne i håret, og en trakkpusten tungt. Kanskje var det for de hennes kjole var blitt så trang. Hun så dampere bakse ut, jekter og farti, vinnne seil til vers, Listerbåter la kjaken over mot lei og sjø tisjevste, Overart seil, seil, og alle hastet av ste mot stramme, som lå langt, langt herfra. Slutten av del 12. Del 13 av den siste viking av Johanbojer. Denne Librivokk sin spillingen er offentlig eiendom. 33. Så blå kan vestfjolen være. Så god modig kan bølgene tomle seg i sol og blest, Lik gale unge som stuperkråke og hygger over hvor murro det er. Så varmt kan vinn vifte, enda det bare er i april, Og sneen ligger mans høy inne i fjordet og dalet. Denne hære av seil sprettes til alle kanter, Uke gjennom sunnene mot vesterålens øer og andre mot nordøst, Hvor de krysset seg inn en sjers forbi hasta og ibysa, Og videre nord over den evig lange filmarkstjust. Men de som skulle øst over havet mot fastlandet eller videre søer over, De pløyet av ste for rum 12 inn, slik som det skal være når du vil kappseile. Staværingsbåtene skilte seg ut, For de over det høye råseil også hadde toppseil, Og øverst på masten en røvvimpel som dirret i vinten. Og vestet over langst en vitel og fotveg, Som i solgullet skjøt lengre og lengre ut til hafs, øynet man viteseil. Mindre og mindre ble de eftersom de sto ut fra de lengst bortliggende vær, Fra ballstad, sørvågen og gloppen, De kunde så vidt øynes som små prikker ute under den gule lysdirrende himmel. Over den blå vestfjorden bar det, En sværm av flyvende seil som alle var fylt av hjemvet. Det var våknet så plutselig alle sin, denne lengsel, Efter at stå våren og solen i møte, Efter grønn voll og lir med løvesprett, Og efter noen små stuer ute på næse og inn i fjordet, Sørpå, lengre og lengre skjørpå, helt ned til de hundrede mil, Langt langt der skjør. De som var venner og velforlikte, de prøvde også nu at holde lag. Vel hadde Andreas ekra lomsket seg for veien, Men sjøblomsten kløvde bølgene like i Leferkobben, Og Pechusansa fosset i vei noen båtslengder til Luvert. Rett som det var så de tre høvetsmøn vestoverhavet, Efter en god kamerat med stavet seil, Som i vinter hadde råd fra Stamtsund. Ikke tok de den korteste veien over vestfjorden, For å berge seg inn til fastlandet. Nei, nu er dagen så lang og lys, De skarige skrålige bent på en solfarvet snetopp, Da så vitt var skiktbar, ned i himmelranden i sin døst, Det var lande gode, og dit ville de, Over de tyve mils hav til kvelds. Det var seil forran og bak og til alle sider, Og de vuggedes av denne brede slette og blå og blide dønninger. De brune båter med de fylte seil, redd på dem, Og låt seg bære med i lys og skom, Det var murro for alle parter, Men til slutt hadde bølgen ikke tid lenger, Den rullet videre, og låt båten komme efter på den neste, Tju i, som det sprøyte til vei. Nolans båten fløys og lett med de fine linjer, Og brede barket til seil, Det var som den verte øyeblikk kunne lette seg av sjøen, Og ta til vingene. Føvedsmannen satt der med styrvålen i Luvart, Og var governer med vind og vei. Og midt i svermen av båter, en tung jekt med flat bak, Den pustet kjævene ut og pæset i vei, Som en belæsset torvkone, venta godt folk, puh! I hundrede år bar de samme jektene en svart lap i seilet, Til minne om nolandene stikter, Og ennu er det som de rugger i vei med sorgonbord. En lenger borte kjærer en spisslisterbåt frem, For bytret over at den ikke er forrande i andre, Og et stykke i led stamper en svart galias i sjøen, Med en hel ugreie i riggen av grå trekante til seil. Det frisket på med Nordenvinnen, Det ble lett at vi gise hvem som trives på sjøen, Storm og fritt hav, det er for somme, men ikke for alle. Der skal nå til, for at høvedsmannen på en staværingsbåt, Skjer toppseil når han er på surveyen, Båten er tung og stå av at han ligger så lenge i sjøen, Og i lasten er derat skyldige tønner av lever, Båten vil gjerne ha seil. Og høvedsmannen står der og svinger ordkulten over sjøvesten, Og har det varme sjølys over ansikten. I dag er han bli, han er på lang fart igjen, Han er under veis mot en eller annen medgang, Han venter ham langt borten for de røde skjer han ser over havranden, Og nu har han bør, her kommer han, Og båten, det er da mer enn en båt, Den har seilet seg frem fra grå fjerne tider, En gang var den et langsjip, Og endnu i dag står høvedsmannen der og er ikke en fisker, Men en høvding. Det begynner at skavle om bøgen, Det fosser vitt på begge sider, Dette er bør. At seilet er mange ting, Og nu kjenner karen igjen den gode krislen gjennom all kroppen, Og de ser på hinanden og flirer. Og han Kristaver, han står der og lyser over hele ansikten. Det er kobben som er som ny. Nu har den fått last og mast, slik som den liker det. Den måtte ut med det til slutt. Og nu vil den tåle alt be seil som Kristaver Finner det forsvalig at by den. Der er oppstått et vennskap mellom rigg, skråg og seil. Det er som de nu i vinn og sjø har sjuset og sunget seg sammen, Og han står der i den friske strykende bør Og legger øre til og lier til denne båtens og riggens sang. Ennu har noen måser fra verne fulgt med. Nu snur de. Lykke på reise og velkommen igjen! Au, au! Så stiler de tilbake over den grønblå sjø mot en fjern, hvit tanngar opp av havet. Det er lovfotveggen som alt ligger så langt tilbake og gløder med snetoppen under den gyldne himmel. Og kallene ser tilbake. Farvel for i år! Etter og annet har alle opplevet i disse vintermåne der. Farvel for i år! Men Peuge Sansa snuddde hodet flere ganger. Han hadde råd fisket der et halvt hundre det år. Nu var det slutt. Han kam aldri igjen mer. Ellers så var det så forskjellig, var høvedsmennene nu stor her og hadde det i kjinnboken. Fisket hadde de jo alle i enkelte rykker, så det var rent stor veies. Men ikke så få hadde vært uhellig og mistet børnskap, og det en av flere ganger. Så til slutt var det ikke stort mer enn at vindingen ikkjopp i spindingen. Og kom de hjem med noen store og små siddler, så var der huller nok at stoppe dem i. Hva gjorde så det? De var på hjemmevei. De står der på hver sin plass som bor, og setter sjømansben, og griner over de hvite skvett de får i sine. De ser på de grønne sydne hav, som topper og skavler ut i den røde solhemmel i vest. Der stiger en leir av gullkante de skier, og der er et rent paradisland, som det rikker underlig at stirre imot. Og vinn blåser ennnu mer opp, der fråder til veies en kokende mur av grønnsjø og skum på begge sider av båten. Dette går strykende. Ha ha! De ser på hinanden igjen. Dette er ikkjatt seile. Dette er brylløpp. Men langt ned i sydøst, vokster et land opp av havet, en kyst med en lang, sprengt linje av hvit toppede fjell, som rødmer under en klar blant kimmel. Det var sjøblomsten som fosset opp på siden av kobben, og han Jacob ropte over, at i grunn kom de så alt for tydelig frem. De tyve mils hav var da ingenting i slikbør. Ville de andre som han så fart de av, og tog peilingen mil lenge sjør, kanskje liker til kunna. Det er da bare trøysomt at seile i slikt veir. Og da han Kristav er svarte med et lunt smil, så faldt sjøblomsten av for det nye kurs, og de andre fulgte efter. Blir det slikt veir, så gjør de de hundrede mil på fire dagen. Han pinnade med lichfoten stundet så hjem i år, ikke fordi der ville stå et menneske i fjern og vente ham, men han store velmakt var skrumpet så i hop, de siste dagene deroppe i veire. En god slump tog han kaneles med seg til bunds på vestfjorden, og mange store steder tog hverkongen, fordi han Jacob hadde sagt seg god for flere av dem som omkommener uveire. Hva så? Det var jo ikke så morsomt nettopp at hver en konger går og en lys i dag, men det var da i all fall en trøst at de nu skulle hjem over. Hjem? Ja, visst skulle han Jacob hjem, og derfor sto han her ved roret og var bare solskjen over det barkete ansikt, og nu og dann innet han, og du Maria og høtt. Ut på kvelden pløye de forbi fire utenfor kuna. Og naste dagen videre for den same gode bør, en her av råseilere som trengte sammen gjennom sunn og skjiltes av hålmer og berg, så de bare kunne se toppseil og en vimpel stryk av sted over på den annen side, og senere ute i romsjø og hennover fritt hav igjen. Men færre og færre blev Nolans båtene, de dreiet inn og var hjemme nedover Helgeland, så møtte de sin grense mot sør. Lysere blev dagene, varmere blev solen, staværingsbåtene sto snart alene sør over den grå kyst. Havet skavler seg inn mot den lange fjellkar, som løfter seg mot himmelen. Snebræ er løsner i solvarmen og drønner ned i sjøen, men denne gang er altså åpent og lyst. Sjø spiler berg og de kjinner av det. Fugleflokker duver og hyger i paringsklæde, snart rugger madammen inn på berget og legger seg til at verpe bak en høvel i sten. De vite snetoppe ligger ikke lenger og grubbler ute i havetoken. De vasker seg i alt dette lys. De blir pur pur mot solne gangen i vest. Det er som land og hav. Alt nu ligger og pynte seg til selve somren, med varme, endeløse dager og røde skiflammende netter. Inne på land stryker båtene forbi en bar i orflekk i en revne. Her går sjøen alt ute. Et vift av mul får fiskernes næsebord til at spille, og det vekker en forventning om full vår, når de kommer hjem med jøkespill i lia og stær på taket. Men nu vifter åfjoringene med sovesten takk for i år, og de dreier inn i sin fjord. De første staværinger er hjemme, og i stuer langs fjern der inne stiger en veirbitt kar inn i tunge sjøstabler og fører med en lukt av svett, av sjø, av kjære. Velkommen heim! Og ikke før skiger han ned i en stol, før han har et par barnearmer om sin hals. Men de båter som skulle ennnu lenge sjøer, de møtte en flyvene trekant som høyt under himmelen stor nord over. Takk, takk, skiger det deroppe. Hva har skinsmak? Grågåsen har fått hjemme, efter noen øde kyster oppe ved ishavet, langt, langt nord på. 34. Inne i fjorden var sneen tinnet så tidlig i år. I storbygde havret man art på åkkrene, og ute ved den bue til fjern gikk konerne og skygget med hånd for øynene, og glantet utover fjorden efter sjøil. Men nesse ved blå heia kunne jo ingen styrre forbi, og derfor blev ungerne sent oppover bergenet, for der kunne de ses så langt utover, helt ut mot det blå have. Ingen hadde fått noe bud, ingen visste noe bestemt, men det var tid at derlo fotkarne var ventenes. Og den ene kjæring gnubbet seg på nasen og sa, at nu kjem han Ola snart, han håges opp på nasen min, og en annen hadde drømt så livaktig om at de kom, og en tredje kjente det bare på seg. Og for sikkerhet skjøl begynte man at vaske og fly i de små stuerne. Einer blev hakket og strødd på gulvet, vitt blev skiftet på sengene, og så kunne han jo også fly litt på seg selv. Det var ikke sagt at det netop var gjort så nylig. Om det så var konen hans Andrea segra, hun annen Marta, så kløven frem av verven og brettet opp, og sa, beiskande og begynte at gjøre stor rent. Bell hadde hun forsvoret seg på at reie opp til han Andrea spurt i fjøsen når han kom, for de hadde aldri gjent en drevlapp jemfra loffeten så lang som vinteren var. Men solen skinnet så lyst, sju og stares grattet om huset og bygget reir, og slikt er smitt samt. Hun annen Marta støvet omkring og svor at den fikk bruke vette den som hadde. Det var ikke sagt han hadde hatt det akkurat så tørt og varmt han Andrea selver i vinter. Og da stuen var ferdig og sengen gjort fin ble hun gående, som de andre, og se utover fjorden og ventet. Men oppe i en liten rømalt stue gikk den vakre berit hylla, og feiet ute og innne, og hadde aldri hatt det så travelt som i dag. Mann hennes, han er lesehus, var kommet hjem i en kiste i vinter. Nu lov han på kirkegården, og en ting var at han aldri ville slå henne mer, men nu når de andre konene flydde og vasket og ventet på sine, så visste hun ikke selv av at hun også gikk her og gjorde det samme. Og da det var nett og rent både ute og innne, så vasket hun også ungerne, skiftet helgeklær på dem, og satte seg i et lite øyeblikk til at fortelle dem om han far. Hun kunde jo ikke ventet akkurat som de andre. Men da hun så nabo ungerne komme settene ned fra bergenet, den ene flyvende forbi den annen, da forstod hun at langt ute mot havet hadde de oppdaget seg. Og før hun visste av det var hun i ferd med å fly seg selv. Hun skrubbet seg grundig og stod der i solskinne på gulvet, og løste ned det svære rødblonde hår som kunne flamme som gull. Hun flettet det, satte det opp i en knute lavt i nakken, fikk ren særk på, et rødt underskjørt på, en blå hjemmevervet kjole uten på det hele. Og siden bleven sittende ved vinduet med den minste på fange, og styrre hun også efter sjel. Men langt oppe i heiene lå den lille fjellgården, hvor der satte noen pike som endnu ikke var konfirmeret, og en gammel kall med hvitt hår og skjeg og røde vassende øyne. Det var han Ola Gomon med den yngste datten som endnu var hjemme. I det siste var han faldt så sammen, det var ikke så godt bestandig, når han ikke lenger har skyen til at være arbeidsfør. Han satt dagen lang foran oven, og la i, og la i, og styrret inn i flammerne. Han var nu aldeles bestemt på at når han kaneles komme heim fra Lofoten, så ville han ta ham for seg og si om rent ut at han fikk gifte seg. Ville han fare på fisk, så fikk han i allfall sørge for, at her fanns et voksen kvinnfolk i huset, og dessuten var det best at ungenne kom, men skamlingen var så lika at han kunne vugge. Vugge, ja, he, he, han hadde i vinter skittet mange enn kveld og styrret inn i ovenen, og smånenet og sagt buss, buss. Den elste gutten fikk velhet til Ola, efter bestefaren. Der lå så mye sne her oppe i heine endnu, men en dag satt Stern og fløytet på taket, og da våknet gubben. Stern, sa han, da må Lofotkaran være på heimvei. Han famler seg ut. Solen skjen så varmt, det drippet av takene. Han famlet seg hen til en store bjerken vestua, og kjente der hver kommet Sevja i barken. Vel. Lina rupte han til jentungen, som kom fra Fjøse, gå sta og se om der er Lofotsegel ut på fjon. Ja, farmen, gå nå, og det på timen. Den bleke piken fikk satt inn det hun hadde i hennene, og gikk oppover berget. Faren visste jo godt at han kan eles aldri komm, pressen hadde været her i vinter, og prøvet at fortelle det så lemfeldig som mulig. Men gamlingen var så på skrall i hode nu, at han alt hadde glemt det. Det hente at en ondannelse endnu kunne ruske i ham, og da stirret han forferdet på henne, og spurt om det var skjant, eller om det bare var en omdrøm. He, he, ja, han hadde drømt nå stykt om han kan eles i natt. Og så sjøv han det bort, og begynte at famlet efter pippen sin. Nei, han sto ved sitt, han kan eles fikk gifte seg nu, og det snart. En dag ville han absolutt opp på høygen. Han hadde stått der før så mange gang, da han endnu hadde sine og glanet utover havet. Og piken gjorde han bare rasende ved at si ham imot. Derfor poken han ved hånden, leiet han forbi diverse snedskavlene, og fant en god plass til ham utover en bergknøys. Der sto han med blesten i det lange, hvite hår og skjeg. På hode satten falmet rød topphuvet, og uten på den digre, strikkete ultra i en låbokseselne i korsoverryggen. Her var så varmt i veire, han behovde ikke vest en gang. Og ved siden av ham den spinkle unge pike, blek av ensomheten, av formeget arbeidet og avsorgen over den eneste brolen, som hun aldri fikk se mer igjen. Og nu så hun fjon dypt dernede mellom bygter og fjell, brede og blå, i Norden Venn og Sol. Utover mot havet reiste de nakne fjellene seg med snedskavlene langst i buetterikker, men nu i Solen ble de gule og røde under den lyse blå himmel. Og snuddde hun seg, da så hun en samme fjorn til en helt annen kant, men denne gangen tondte den henne i gulblank lyståke, og langt inne i den låbien, som hun stundet så efter at få se en gang. – Ser du noen båt? – spurte guppen, han skygget av gammel vane med hånden over øynene, og så utover den riktige lei. – Ja, nei, ja, der er en damp, og så et skip, men jeg ser ingen lo fotbåt. – Ja, gamlingen ble vrent ærgelig, dem kan da ikke være så langt unna nå, du må så bere etter. – Ja, men det er best du blir med heim nå, far, vi kan gå hit en annen gang. – Nei, vi hæfter lite grøn enn nå, hør, du litt ta på å fly i stua, og du har vel reinskjort åt han kaneles. – Ja da, men å ensnuddet seg bort og gikk et par skritt ifra ham. – Hva er det du står og hikster for, Virg? Er du klein? – Nei, da far. – Hun tørket sin å øynne godt nok til å kunne se utover fjonen igjen, og så med ett begynte hun at styre. – Langt der ute mot det blå ha var der duket fram et seil, det var høyt og firkantet, og der, der er det til. – Det ene er vitt, det andet barket, der er ennu et. – De står innover fjon bård et av selvbehavet gulden. – Der er flere ennu, en helv flokk i fölget, og nu er der ingen tvil, det er lo fotboater. – Åh, hva er det, ser du nå? – Ja, nå, nå kjem dem. – Du sei da vel alle det, kjem dem, ser du det tydelig? – Ja, nå kjem dem. – Hei hei, ja vist, da er det kjem dem. – Han skjigget over sine egne øyne og stirret han også, men det var bare sine egne minner, han så. – Han sto her så mange en gang, da syne hverandre lede seg nu. – Og nu så han en blå fjord med alle de lyset seil, og på en av båten er han kaneles. – Det hele er et minne, og han ser det så klart som dagen. – Dem ger ikke veien lang noe innover fjon, sier han, når dem har slik bør, avstå og fly i stua, vet jeg, og du lyt fly deg selv med. – Og jeg, ja, jeg kan det strangen så lukk, kom nå, vil litt skjinn oss. – Det er noen piken tur de ikke annet enn føye ham, hun orket ikke at minner han om det, som han visste like godt som hun. – Men far begynte at bli gammel, så vasket hun i den lille stua, og siden flydde hun faren, som påstå at han ville ha helgeklærne på. – Når han bare ikke hadde fått også det gale innfall, at han ville ned til sjøen for å ta imot han kaneles. – Han forlangte hun skulle sette for den lille blakke fjordhesten som hadde stått inne i hele vinter, for de der ingen var til at bruke den. – De skulle ha solgt den i høst, men han kaneles hadde tykt så om den. – Og til slutt føye tunn gamlingen også her, det kunne ikke skade å treffe kameraterne og høre hva de hadde fortellet om roen. – Og så hadde de vel kiste hans med seg hjem, og kanskje noen klær. – Den lille lortet av hesten blennet det sablyset av den endelig stakkode ut av det mørke fjøs. – Men hun særlette den på, og en stund efter satt hun i sin avdøde morskåpe, vasket, og med to tynne gule flette nedover rikken, og kjørte på slæden nedover høgene, mens faren satt baklengs og holdt seg fast. – Men lenger ned i bygden måtte de sette slæden igjen og låne seg vongen. – Folk så efter den kjører. De forstod hvor gamlingen ville henne. – Det var det samme mille solskinsveir, og i mer enn tyve styr utover langs fjern stod der folk hos dirett, da den første seiler dukket frem for bin esse. – Det var rart nok at han Andreas i Ekra ikke var kommet denne, men var herre er merkelig. – På folle hadde en sjø slott innvatelbore for ham, så han måtte i lande og lappe seg sammen. – Så folk forstod at det var bestemt. Han skulle ikke komme ham før de andre kom. – Flere seil, de står rett inn fjern, de skal til bygdene innfor, men der dreier en opp. – Det er morillen, det er P. Sjøsansa. Den første lovfotbåt pløyer oppover bukten, og for dem som står der i fjern er det som den kommer besøk til dem alle sammen. – Og en til, der er endelig en Andreas Ekra på skinnfyken. Folk kjenner nok båten og sikker at der er han Andreas. – Han trekker skute inn og står forbi det vinn opp forbi nesse, så det ryker omkring ham. – Og der er det en til, det er kobben som skal lengst inn og derfor gjør svingen så lang. – Fyltet seil, sprøyt om buken, der er de. Og der er det en med barket seil, det er sjøblomsten som tar en bråsving så det fosser. – Det går og det springer nedover fra stuerne, unger fyker forbi de gamle som humper i vei med stav. Det blir svart av folk rundt i gråne øyster. – Og nu dreier båtene opp, seilfires, dregg plasker i sjøen, og snart kommer den første jollen roende mot land. – Fjeren ligger der med sand så vasket av sjø og tørket av sol og blest. – Øverst mot gressvålen er der en brun tanskår. Fjern ser så vennlig ut for den som har vært lenge borte og nu kommer roende imot den. – Og der stiger en Kristavr ut av jollen, og den som her tar imot han er den gamle moln med brillene på. – Det er ikke første gang en by skjønn velkommen heim, men hver gang er det som en forhem som en gave fra vår herre og have. – Og den veirbitte mann ville noe av honn helst, men han hadde jo alt en unge i hver honn, og slik åran oppover fjern. – Han har skjedd humaria med den minste på armen deroppe venøste, og vel trenger hun seg ikke frem, men i dag er hun den fornemmste for ham. – Og hun, hun ser imot ham, blek med redde øyne. Hun får ham igjen ennnu en gang, men hva hjelper det når han neste vinter reiser igjen? – Han kommer jo bare på besøk. – Kristavr er ble over hele ansikte. – Der er hent så mye siden de sist sås, og nu kunne han ha lyst til å ta omkringen og si at hun er makeløs, som styrer med det hele så godt, mens han er borte. – Men der er så fullt av øyne omkring. – God dag, siger han bare. – Du er ute og går så mann sterk. – God dag, siger hun også, og smiler med den korte overlappen. – Du får være velkommen heim. – Takk, siger han, og begynner at vi le ha fatt på den bitte lille hånden til ungen. – Nei, hvor hans egen er stor og barket, og hvor barnet er liten og vit. – Jeg mener du er redd for din, siger han. – Nei, har du glemt meg nå? – Ja, så sannelig har han glemt meg. – Og han ler, mens ungen hyler og klamrer seg om morens hals. – Lars måtte hun bor med jollen og hente de andre. – Han hadde trod at hjemkomsten skulle dreie seg bare om han, men så ble han til ingen ting i fjern. Det var far og far hele tiden. – Og hva han olufan går, så kom jo han og Lot som de to var like men, men gutten måtte da forstå at herrefter fikk han i ett og alt rette seg efter den eldre broen som var Luffotkar. – Der sto kolen til Henrik Rabben, stor og pen, i svart kjole og lyst tørkler, og der kom han Henrik imot henne, og var ent unnselig overatt se på henne så vakke som hun var. – Gurina Åsann kom i kaffe i et spant til henne, og hun fikk ham straks bak nøstveggen, så han kunne få i seg noe varmt. – Der var ingen umfannelse, ingen håndhelsing, mann og kone sto bare med en liten avstand imellom og så på henne han, og begge smilt det, og prøvde at si noe var dagslig. – Du er ute og går i god veire, siger han. – Og du er ute og seggler, siger hun. – Kanskje drog de pusten litt sterkere enn vanlig, og overansiktende lådar et eget lys. – En vinter er godt, og de er opplevet en del, både de som satt hjemme og de som var borte. – Og der er også den gamle, tannløse kone til Annelias Flata, han som Kristavir hadde fått fatt på i siste liten der nord. – Og den syttige årige julbente Kallen ville nu riktig vise seg for gamle, han travet rundt i fjern i sjøsøvlene til Elesehus hylla, og så valde det ene og så det annet som han måtte ha umsorg for. – Trod det kjæring at her var tider til at stå og kline og si god dag og velkommen. – Han var jo Lofod Karjen, og måtte ha oppsyn med det hele. – Men som flokken står der kommer to unger flyvene nedover en sti, og efter dem et kvinnfolk som roper og siger at de skal snu og komme og gå heim. – Men ned til sjøen vil de to som de andre, og nu ser folk at de er ungerne efter Anneliasus hylla, en gutt og en pike på en fem-seks år. – Og før moren forfatt på dem er de her nede, og berit selv hun vet ikke ha før hun også står her inne i flokken mellom de andre. – Anna, Per, kom nå, sier grunn, alberles overgitt. – Der blir så stilt omkringene, alle ser på de to små, og hun, hun retter seg opp, hennes øynene vandrer fra den ene til den anden, og så råser hos høvetsmannen, som var der nå hun ville spørre han om. – Alle glemte seg selv, nu så de på denne vakre unge kvinnen med den blå kjole og det gullfarve de hår. – Og det verste var at den femårige piken nu spurte, hvor er han far? – Der gikk som et rykk i flokken, inn til gamla i myran gikk frem og sa, Stakkars liten, han far din kjemvelsia, han. – Så fikk mor endelig fattig de to ångene, og med en i hver hånd, begynte hun at gå sin vei. – Men da gikk han Kristavre efter henne, hun snuddet på seg, og denne gangen rakt han hånd frem. – Det så folk, og der falk som en kirkesstillighet over alle. – De hørte ham si, ja, ja, Berit, du skal nok så, at her blir ei rå. – Hun fikk tårer i øynene, spurte om de hadde matkyste hans leseus med, og nu var det at han larst trott det frem og lovde at trille det hele ut til henne i kveld en gang. – Så gikk hun langsomt og på verstien, med en liten i hver hånd. – Hun så seg ikke tilbake, men alle så efter henne. – Der var travle ånger i ferd med at bære opp fra jollen. – Det var ikke små ting at forslæpe av stemenskinnbokser eller oljetraget hans far. – Og flokken skulle nettopp til at skilles, og hver gå hjem til seg, da der kom en liten hest foran en vågnet over veien. – En ung piket satt foran og kjørte, og bak henne satt en kal med vitt hår og skjeg og holdt seg fast. – Pikens milde blekt som ba hun om forlatelsen for de de kom. – Pro! – Disse ansett, kalen kravlet ned fra vången, og Piken blevstående å holde hesten fremme ved hodet. – Hun forstod først nu hvor galt det var at de kom, slik som faren var. – Er det det gode, sa han Kristavre og gikk mot gamlingen. – Men denne gangen fikk han trekkninger over ansikte som hadde han tannpiene, og han var så blek som en feirpittfisker kan bli. – Han sto foran far til ham som han hadde sluppet taket i den natten de redd velvet på vestfjorn. – Den gamle halblinne kalen kom like mot han med stav i hånden. – På hodet hadde han nu sin brede sort i kyrket hat. – Hans vadmelskufte var ganske kort, og der var blanke sølknapper i den, både foran og bak. – Goddagen, illeste han livlig, de er ute og seggler kara. – Ja, det er vel det, Kristavre. – Å ja, du var seggle en vinterdag før du. – Han stannsett opp og støttet seg mot staven. – Ja, ja, men hvor har du han kan eles? – Alle så der hen. – Men borte fra hesten løde en unge pikestemme. – Far da, far, kom hit! – Gamlingen så seg omkring. – Kom hit, Hermetan, er du ikke så lik du kan helde en der hestungen, stor førstje som du er? – Og nu snuddann seg mot han Kristavre igjen. – Ja, hvor var det to han kan eles? – Er han ikke kommet i landen nå? – Han ventet en stund, så ble han ved. – Han har noe vel allerede fått fat på et kvinnforekart. – Ja, det er mer slemm etter den gutten. – Men hvordan er han på sjøen? – Han er da vel en spræk her. – En og annen blant kvinnfolkene sukket og drog seg under. – Denne åldringen med de røde halblinde øynene som sto der og spurte efter sjønnen, han fikk alle til å tige og alle til å trekke seg bort. – Han kan eles, ja, sa endelig Kristavre, og sånne i sanden. – Han fikk ikke sagt mer, men vet seg i leppen. – Ja, er du ikke her da, gutt? – Gamlingen ble nu utholdmodig og begynte å se seg omkring Europa. – Kan eles! – Han snuddet seg i den retning hvor han antatt båten lå og ropte høyre. – Kan eles, er du om bord endnu? – Ingen svarte. – Da var det at mor til Kristavre gikk hen til ham og sa, – Stakkars Ola, har du glemt det som presten var og fortalte deg? – Gudben strøk seg over øynene. – Presten? – Ja, jeg syntes at jeg hadde drømt noen. – Er det sant at han kan eles? – Hm, vart igjen! – Du, Kristavre som er høvedsmann, du må da ha greie på deg. – Hvor har du han kan eles? – Far da, kom hit! – Løde borte fra hesten. – Han kan eles vart igjen, han ja, sa Kristavre endelig, stelt. – Vi tenkte du har redet på deg. – Gamlingen søkte at samle seg. – Han prøvde at se på ansiktene, hvordan dette hang sammen. – Han gned seg over de røde øynene, og strævet med at se inn i sin egen forstand. – Hm, da er dem rett en stygg drøm igjen. – Men var det virkelig mer enn en drøm? – Han kan eles, vart, var det sant? – Ja, ja, sa han endelig, rettet seg opp, – og tog seg over hatten som om han var ute i storm. – Ja, ja, kara, når det er på den vis. – Det var det tyngste tiltak som Kristavre kunne minnes, – da han nu fikk fat i guppens næve og trykket den. – Det går som vår herre vil, Ola. – Og kan vi hjelpe deg med nå, så må du bare lite på oss? – Ha, ha, jeg er det slik, ja, ja. – Og han snuddet seg mot datteren igjen. – Lina, du får snu hesten, da. – Han kan eles kjærmits og sitt på. – Så skiltes flokken, og folk tog veien mot de forskjellige stuer. – For Kristavre var gangen tung, og allikevel. – Den stua der, det var hans hjem, – oppover bygden kjørte piken å den gamle faren. – De hadde fått kiste hans kaneles med, – og en bult med klær, som gubbe nu hadde satt seg på, – baklengs, i det han holdt seg fast med begge hender. – Men han hadde alt glemt hva som hente nedover sjøen. – Minne om årene før var at er det eneste han så. – Og rett som det var, sa han, når de var igjen bakke, – Lina er vi ikke snart opp på flata, så han kan eles kan få sitt på. – Lengere oppe måtte de skifte vågen med slæden igjen, – og så kjørte de videre oppover hogen i den blå skomringskveld. – Men gubben små snakket hele tiden om han kan eles. – Jeg vil seg det åten i denne kveld, sa han, – han litt gifte seg nå, men seg er så like, kan duge til banfostre. – Bus, bus, og jø, vøgge, det er da synet godt nok til enda. – Den lille hesten lå frem i sjækene, og slet seg oppover bakkene, – og den unge piken satt der i sin morskåpe, og holdt hommene. – Hun husket at blakken og han kan eles hadde vært så gode venner, – derfor ville hun nye hesten og ekstra god mat, når de kom hjem i kveld. – Og dypere og dypere under dem sankfion, bred og blå, – mens vestfjellenes hvite skavle lysde rødere og rødere efter sjolfallet. – Rundt bukten lå, noen stenkast fra land, – de statelige luffetbåter og duvet med hvit ripe, høy rigg og rød vimpel. – De var kommet fra langferd, og nu lå de der fredelige som efter et slag. – Men på sjøblomsten var der endnu et menneske om bord, – og det var høvets mann sjøl, han jakop. – Han rotet omkring inne i løftingen og flydde seg. – Han vasket ansikt i en böttesjø, – tørket seg på en gammel busserull, – og greiet er svære hårdere å skjegge med fingrene. – Den loddende sjøbjønn ville gjøre seg fin, – og i morgen gikk han kanskje så vitt som til at barbere overlippen, – som da ville bli ganske blå. – Kjelen putteret på den lille ovnen, – og når han fikk satt til livskott og rundelig med flask brø og pølse, – så ville han ta seg en kaffedokter og en pipe med karvarull. – De ting smaker aldri så godt som når du er kommet heim. – I morgen ville han legge seg til at sove en ukes tid, – og siden reise til byen og selge levera og få seg en rangel. – Og om han helskjinnet fra det, så ville han seile hit igjen, – og sette sjøblomsten på landen og male og puse den, – så dem blev som en brud at se på. – Og siden blevet at krype inn i løftingen, – og gi seg til å sove igjen til neste vinter, – da han kunne legge ut på en nylofottfærd. – Det var hans liv. – Heim! – Ja vel, han hadde seilet på spreng de hundre demil, – og så gaves der ikke en morskjæl som møtte opp i fjern – og ønsker velkommen til Ann Jakob. – Nei, nei, men heim er en mærkelig ting. – De som nu er kommet inn i stuerne til kjering og unger, – de blir vasket av kvinnfolkenner, – og så er det god mat, og så er det en myk seng. – De har det på sin vis. – Men Ann Jakob har det ikke dårligere på sin. – Efter maten sitter han ute på en tofte med pipen og kaffedoktern, – og ser mot landen. – Hei blir så vakkert på bukten nå. – Orren spiller oppe i åsene. – Månen legger selv blink henover sjøen, – og i stuerne tennes der lys som vinker ut til ham. – Der er et ness på hver side av bukten, – og de to har været hans venner fra hanvaliten. – Nu kan han sitte her og se på dem igjen. – Heim, siker de, – du får være velkommen heim Jakob, – siker de to nassene til ham. – Nu da der er snetidning i åsene, – løsner hjerne en bek oppe i skaret, – og der der hører han den samme siklen som så ofte før. – Heim, siker den, – og siden da det hele blir bare mørke og måne, – begynner også bulgen at lulle og småsinge innover fjern. – Det sitter han og hører på. – Heim, siker bulgen, – og smånen er litt om det. – Ja, det er merkelig hvor Altping har fått redde på – at i kveld er han Jakob endelig kommet heim. – Slutten av del 13.