 Jeg hedder Inge Røvspek, og i mit POD-projekt har jeg blandt andet arbejdet med Brune Bjørne og Jørgen og set på deres ildtransport, når de sover vindersøvn. Her hører vi en Bamset-bar-trag Torskeland, for det kan Bjørne også, når de sover vindersøvn. Det her er en lydoptagelse taget af en sort Bjørne fra en gruppe i Alaska, når han sover vindersøvn. Det, jeg hører, er, at der går rigtig lang tid med, om han tager det første snok, til han tager den næste. Det er lidt fedt, fordi han har skruet sine kropspunktioner helt langt ned, så man kan gøre det over de syv måneders tid, hvor han ligger og sover vindersøvn. Og det er altså noget særligt for nogen, der dags hand sover vindersøvn til nogen, som Jørgen. Og ja, der kommer det næste snok, kan vi høre. Jørgen er faktisk danske pindsving, som vi ikke rigtig ser om vinderen. Det er derfor, at de ligger og snokker, ligesom Bjørnen, eller også alle former fra Bjørnen, kan jeg også sove vindersøvn. Og de er også mandagerne, de ligger stille, og har alle deres kropspunktioner skruet helt ned. Så de har ingen men, at et menneske, der ligger stille i så lang tid, for eksempel i Koma, eller bare har en arm i Gips, så vi ser, at muskerne forsvinder. Folk, der ligger i en syv seng, vil opnæve knovelebrudet, blodpropper og alt muligt slemme ting i vores krop. Men det sker ikke, fordi de her fyre her, fordi de har alle andet i sig, der bare gør, at de kan klare det. Så i mit pølgeprojekt har jeg arbejdet både med små fyre her, men også været så heldige at være med i det generiske Bjørneprojekt med brugnbjørn i Sverige, hvor vi kigger på, hvad der sker i de her Bjørne her. Og der er selvfølgelig mange ting, der sker, men det, vi kigger på især mellem brugnbjørn, det er at se på deres iltransport, både om sommeren og vinteren, hvis man ud og fange bjørnene og blodprøver fra dem sommer og vinter. Når vi snakker iltransport, så snakker vi om blod. Ind i vores blod har vi røde blodceller, og det, der ind i gør, er hele rødt, det er hemoglobin. Ind i røde blodceller findes det her protein, hemoglobin, og det er en tætremeret molekylle, der står fire subunits, der er en gentale, så simpelthen er den samme ting. Hver dem har en hemmgruppe, et hjernatom, som en af det, der giver den røde farve, som binder ilt. Så hemoglobin kan binde ilt fire forskellige steder, og vi ser så på, hvordan vi kan se forskel i vandet, det her, det sker i blodet. Når vi kigger på det laboratoriet, så laver vi sådan nogle iltbindingskure her, hvor vi har ilt ude af X-axen. Vi tilsætter i steps mere og mere ilt. Det vi egentlig måler, det er det partielle tryk af ilt P2. Ude af Y-axen, der har vi matningsprocenten, så fordi, som sagt, hemoglobin har fire forskellige bindingssteder for ilt, så hvor meget det er mættet med ilt, og så laver vi sådan nogle iltbindingskure. Så ude fra den her iltbindingskure, der kan vi sige noget om, hvor godt det her blodet er til at binde ilt. Vi kigger på, hvor meget det tager, meget ilt, der skal bruges for, at hemoglobinet er 50% mættet. Her, det kan måske være 10 mm kviksøl. Det er bare den ene, vi bruger at tage mål af. Om vinteren, når nogen giver os over vintersevn, så ser vi, at deres kure, de er så længere til venstre. Hvis vi ser den her 50%-linje, den ligger længere inden, så det kræver lige pludselig måske kun 5 mm kviksøl af ilt. Det kræver meget mindre ilt for dem at have mættet hemoglobinet 50%. Altså det binder som en ilt bedre om vinteren. Så hvorfor er det, de gør det her? Det, vi kan se på små djur, der er så over vintersevn, som jeg sagde, pindsvind, før, for eksempel, tager pindsvind hernede. Det er, at deres koftemperatur er skruet ned, 37 til omkring 3 grader, så rigtig langt ned. Noget andet, man har set for de små dyr, man har kigget lidt mere på bjørnene, det er, at de har en kogfaktor inden de røde pludseler, som er skruet ned, som hedder DPG. Og den er også skruet ned, når de så over vintersevn. DPG sidder centralt, passer lige præcis herinde i centrum af hemoglobinet, og gør, at hemoglobinet heller vil ikke her længere over af, og ikke være så god til at binde helt igen. Så når dyrne skruer ned for det, er det måske en grund til, at deres kog kommer længere over af mod vinter, og de har en højere evne til at binde helt. Bjørnene er lidt anderledes, de er meget større. Deres koftemperatur kommer kun ned på 30 grader, når de så over vintersevn, så de ligner mennesker lidt mere. Der er ingen, der ved noget om alt det her, før vi gik i gang med det. Men vi fandt ud af, at ligesom de små dyrter så over vintersevn, så kan en Bjørn på 300 kilo, altså også have en kog, der ligger meget forskudt til vinter. De har en højere evne til at binde helt, når de så over vintersevn. Og det er vi fandt ud af, at det var rigtig meget at skylde en nedgang i DPG, når de så over vintersevn. Så den her kog faktisk er inden de røde blodceller, som gør, at de har en kog, der har en højere evne til at binde helt, så deres blod er bedre til at binde helt om vinteren. Så hvorfor er det så, at sådan en brug en Bjørn her, og de små fyre her, de ser en fordel i, at deres blod er til at binde helt tættere om vinteren i forhold til sommeren. Det kan vi jo kun givsen om, hvad der egentlig starter hvad. Men en fordel, vi i hvert fald kan se ved det her, det er, at når blodet vinder helt tættere, salverer det ikke lige så meget ud til musler. Og vev, der ikke har brug for det, når det hele er skruet så meget på lavblus under vintersevnene. Og det er en fordel, fordi hvis vi vil være for meget ilt til steder, der ikke bruger det, så vil der være mange fri retikaler, og det kunne nedbryde både celler og DNA. Alt muligt og være rigtig skadeligt. Så det er smart, at de her fyre at holde lidt bedre på deres ilt, så er det kun blivet leveret til de steder, der er rigtig meget brug for det, som for eksempel til hjertet. Så i sidste ende, så er det her jo rundtforskning. Men vi håber selvfølgelig på, at der er nogen af de aspekter, vi ser på, som måske en gang kan bruges i menneslemedicin og til at hjælpe de mennesker, der er tvunget til at ligge stille.