 Vi skal snakke om mennesker, og vi skal snakke om mennesket som et socialt dyr. Men først skal jeg måske sige, at det, som interesserer mig, og det, som optager mig, det er det, man også kalder adfærdsymologi. Der er også nogen, der kalder det evulsionersymologi. Den evulsionersymologi eller adfærdsymologi beskæftiger sig med menneskedyrede, kunne man sige. Fordi vi er også et dyr, og vi tilhører primaterne, og vi har mange ting tilfældes midten, men der er også nogle ting, som adskiller os. Så når man laver adfærdsymologi, så går man meget ud ofte og samlinner, hvad kan vi og hvad gør andre arter? Og mange gange finder vi ud af, at noget af det, som vi gør, og som vi tror er særligt menneskeligt, det i virkeligheden har en lang udviklingshistorie, og vi kan finde det hos vores nærmeste slægtninger. Andre gange, så finder vi noget, som virkelig er særligt mennesket, det særligt menneskelige osv. Så den del af psyologien, som er interesseret i at forstå, hvad mennesket er for et væsen, og menneskes natur osv. Det er adfærdsymologien, og det er evulsionsymologien. Og for at kunne bedrive den, så skal man starte med at slå den allerstørste forundring til. Man skal give sig til at forundre os over det, som er så selvfølgelig, at vi allesammen glemmer og forundrer os over det, fordi så er det jo bare. Altså en måde kunne være, at vi kunne starte med at sige, ja men altså hvis vi kigger os rundt omkring i verden, så er der så snart vi når et vist materiel niveau, og det behøver ikke være ret højt, så er der restauranger. Hvorfor er der restauranger over alt, hvor vi rejser? Så kan man sige, det er jo fordi, vi skal spise. Men nej, der er ikke restauranger, fordi vi skal spise, fordi det kunne vi gøre på så mange måder og så mange steder. Der er restauranger, fordi vi af en eller anden grund holder af at spise sammen. Det at gå i byen er blandt andet forbundet med at være sammen med andre mennesker. Sådan har tier det for eksempel ikke. Når en tier ser en anden tier bort til for ganske få måneder og måret, så tænker den, nej, det er en tier, det gider jeg simpelthen ikke det her. Lad mig komme væk. Hvis vi går ud og spiser, så kan restaurangen være nok så god, hvis ikke der er andre mennesker der, så er det ikke den rigtige aften. Hvad er det for nogle bord, der besættes først? Jamen det er dem ved vinduet. Hvad sker der uden for det vinduet? Ingen ting, andet end at mennesker kommer og går. Men det kan vi sidde og kigge på i timevis, fordi vi simpelthen er programmeret som sociale væsner. Vi er i et eller andet i vores natur, sociale væsner, og sociale væsner er nysgærige på hinandens vejne. De kan betale sig og holde øje med, hvad de andre kører. Så det er noget, der er serient for os. Men det er der også mange af andre dyr, der er. Hvis vi går op og kigger på den nederste billede her, så kan vi se, at der er ualmindelige mange mennesker sammen. Det tager vi også som en selvfølge. Selvfølgelig kan vi være det. Her er der også tæmplig mange mennesker, vi kender ikke hinanden. Vi er blandt fremmede. Vi kan være på festivaler, vi kan være på campingpladser, vi kan have alle mulige former for intimitet og tæthed i store flokke. Vi kan bo i byer med millioner af mennesker. Og de er fremmede, og vi møder dagen lang fremmede væsner. Og det er ikke altid, det går gnideningsfrit for os. Men det kan altså gøre. Hvis vi ser på vores nærmeste slægtning i chimpanserne, dem deler vi trods alt. 1,4, der vi deler 98,6 procent af vores gener med dem. Altså der er 1,4 procent, som adskiller os. Men chimpanser er fuldstændig fjendtligt indstillet over for egne artsfæller, som vi ikke kender. To chimpanseflokke vil uberlig give sig til at slå os. Hvis en en chimpanseflokk møder en enkelt chimpanser ude i territoriet, så vil de overfale den chimpanser og drabe den. De er det, man kalder xenofobiske. De er simpelthen fra naturen side af kode til at være på vagt over for fremmede. Sådan er der også et vist beredskab i mennesker, men slet ikke i nærsame grad. Hvis vi ser på, hvis vi går til en topologi, så kan vi se, at nogen mennesker, eller visse folkeslag, der er der kun et ord, et og det samme ord for fjende og fremmede. Som sådan et udtryk for, at det nokker kunne betale sig at være på vagt over for den fremmede, som vi ikke kender, fordi han kunne være farlig. Men som sagt, vi kan det her, vi kan sidde i sådan nogle flokke, som vil være fuldstændig utændelig for vores nærmeste slægtning. Og det siger noget om, at vi har udviklet en særlig form for mennesklig socialitet, som gør, at vi kan tolerere hinanden, og vi kan have glæde af hinanden, og vi kan være sammen med mange mennesker sammen, og det kan vores nærmeste slægtning ikke. Så nu er vi allerede introduceret, at det her tema er om, at vi er sociale dyr, men lad os prøve at gå lidt videre, fordi vi bliver nødt til at nyancere det lidt. Det er ikke den fulde historie, med den her skifte. Det vil den godt. Nu skifte den for langt. Jeg synes, vi skal ind tilbage. Sådan her. Nu har vi en lille test her. Den her lille test, som jeg nu kører for jer. Den har jeg kørt mange steder i verden. Jeg har undersøgt grønlænder, jeg har undersøgt finner, jeg har undersøgt danskere i masse vis, jeg har undersøgt italienere, og jeg har undersøgt indere, og folk fra Kammerun, så jeg har været rundt omkring i den her verdens forskellige kultur og klimabilder, og jeg har stillet dem de samme spørgsmål. Og det er et af dem, det lyder sådan her. Her har du en boghylde, hvor én bog allerede er anbrægt. En ny bog skal anbrænges, så en kryds ved den plads, hvor du vil anbringe den nye bog. Og verden over, så sætter det helt overvejende flertal af menneskene. De sætter bogen lige her ved siden af. Så er der nogen, som gerne vil være lidt akademiske, og som ikke har så mange bøger, så de sætter den nogle gange i hver sin inden religion, fordi så fylder det lidt, men langt det overvejende flertal, de sætter bøgerne sammen. Det er nu det praktiske. Og det kan vi sådan set gå videre, og så kan vi sige, her har vi en glas. Her har du en køkkenhylde, hvor der er glas, det er anbrægt. Nu kommer der en nyt glas, hvor skal det anbringe setten, og der siger folk i os, ja, men det skal stå her, alt andet er noget råd, ikke? Så vi anbringer raskt væk tingene sammen. Tænk organiseres efter et nærhedsprincipe. Så er der mest overskud eller overblik over dem, ikke? Og så kan vi ligesom bedre overskue verden. Hvis nu vi tager sådan et eksempel her, det er lidt tænkt, ikke? Det er lidt for gamle dage, for i dag er der jo ikke sådan nogle kører, der står i sådan nogle bose her i hvert fald ikke i vores del af verden. Men lad os nu leje den her lej. Man kan godt spørge folk om sådan noget som det her. Forstiller du, at du er på en bunde gård, hvor kørerne de skal føre os på marken til en bose i stallen? En kog er allerede anbrægt. Sæt krys i den bose, for du lader indbringe den næste kog. Og uanset hvor vi er hende i verden. Om det er i Italien, eller det er i Kammerunen, eller hvor popper det er. Jamen, ups. Nu tager vi lige at vende tilbage til den her. Den er altså for hurtigt den her. Uanset hvor vi er, så sætter folk kogen her. Så dyr anbringer vi os efter et nærhedsprincipe. Men lad os prøve at gå. Det er skrit videre, for nu har jeg jo allerede set, hvad der venter. Se, her har du en bænk i en by, hvor en, som du ikke kender, allerede sidder. Du er ankommer. Sæt krys ved den plads, hvor du vil sætte dig. Og det er jo ikke nogenhjemnighed, hvor man vil sætte sig. Man vil jo sætte sig så langt, som man kunne komme herude, og sådan bliver et bænke besat verden over. Altså, vi søger af en eller anden grund, så sætter vi os ikke her. Lige ved siden af, den fremlede hjem. Sådan organiserer vi jo ting, og dyr, og så videre. Vi har faktisk lavet nogle eksperimenter, hvor vi lader nogle folk gå rundt i byen, nogen som vi har betalt for at være med i forsøget. De går rundt i byen, og de får til opgave, at når der sidder en mand på en bænk, så skal de sætte sig. Lige ved siden af denne person. Og så skal vi se, hvad der sker. Og det, der sker, det er, at den person, som først, og de kan ikke sige noget til ham, de kan bare være der. Den første, der sidder der, han sidder der ikke ret længe. Så rejser han sig, og så går han. Når vi så bag efter går hen og intervjuer ham, og spørger hjemme, hvad skete der her, så siger han, hvad skete der her? Hvad var det for noget? Altså, hvad var det for noget med ham? Her var der mærkelig ikke. Altså, der var der masser af plads på den bænk, det er ikke. Hvad skulle han sidde lige lukt op og ned af mig for? Så på en eller anden måde, vi tænker ikke over, at der er en masse uskrevende regler. Men det er fuldstændig mærkeligt, hvis en fremmede gør sådan her. Det er ikke spurgt mærkeligt, hvis vi anbringer tingene så tæt, men ikke mennesker. Og hvis vi gør sådan her, hverden over, ja, men så vil vi også se, at flertalet faktisk vil vælge deres egen bænk, hvis den bænk den er muligt, hvis den er ledig osv. Frem for at sætte sig på den bænk, hvor der sidder en i forvejen. Så det vil altså enige om hverden over. Men det er også kulturelle forskel. Når vi tager til Grønland og når vi tager til Danmark og når vi tager til Finland, alle de nordiske lande, så har vi en større afstand. Så finder vi det naturligt, at vi har større afstand til hinanden, end hvis vi laver de her undersøgelser i Italien. Og endnu mindre, hvis vi laver de her undersøgelser i Indien og i Kamerun. I Indien og Kamerun er de faktisk nogle af de eneste lande, hvor man kan finde på at foretrække og sætte sig, hvis der er to bænke på den bænk, hvor der sidder en anden. Man sætter sig aldrig her, men man sætter sig altså tættere på, end vi vil gøre. Vi vil vælge herud eller gå helt til at op på vores del af verden. I Indien og Kamerun kan man se, at folk sætter sig her eller her. Altså ikke klås op af den fremmede, men dog meget tættere på, end vi gør. Så der er forskellige kulturelle forskel, som er svære at forklare, hvorfor det er. Så de brøder også mere, at vi hinner endnu længere syd på, at vi kommer jo varmerer der, og så videre end vi gør heroppe dig. Men fælles er det altså, at vi har brug for at have rum og luft omkring os af en eller anden grund. Det er en del af vores menneske natur, og det er den, vi skal snakke om. Det er den, vi skal nærme mig ind i det her. Men lad os prøve at tage et skridt videre og se på noget andet. Sådan kører vi elevatorer. Det ved vi også, fordi der hænger jo billeder i elevatorerne, rundt omkring, eller der hænger kameraer rundt omkring i verden. Derfor kan vi jo se, hvordan folk kører elevatorer. Og det er fuldstændig naturligt. Se her, vi på et fremmede territorium. Elevatorens rum er der ikke nogen, der har lov til at dominere. Så der gør man det, at man forsøger at minimere så meget sig selv og sine fysiske fremtoner ikke, men holder sammen på sig selv ikke, og så kigger man ind, når man blikket indstillet på. Fjerndistance, selvom man står og glor lige ind i en væg, eller så står man og køler på, hvor langt vi er kommet op osv. Hvorfor står man ikke sådan her og kigger på hinanden? Det kunne man jo sådan se lige så godt. Vi er jo sociale dyre, og ikke dyft interesseret i andre mennesker. Men det har vi jo også bedt nogle folk om at gøre. Og det synes de andre elevatorne meget, meget underligt, hvis der pludselig står på nogen op, og så kan jeg sige, at kigge luft ind på en. Og det har noget at gøre med, at det er mere at have. Altså, vi stiger ikke på hinanden, fordi det har vi altså selvfælles med primaterne og sådan noget. Der stiger en anden, intensiøgnende. Det er noget, som er en udfordring. Det er forbundet med en magtkamp og en dominansik. Og det, I kan se det når to boksere ligesom skal lejnes op, og står foran pressen ikke, og de er blevet vejret og så videre, så stiller de så tæt, som de jo hudet kan på hinanden, og så fastholder de et stierende blik. Ja, vi er ikke for dig, og jeg gør noget, som nu er meget, meget provokerende, og meget, meget farligt. Jeg udfordrer dig, ved at jeg fastholder dit blik. Jeg har lavet en hel del primatstudier blandt ned og op i givskudder. På et tidspunkt skulle jeg jo præsentere os for den store gorillahan i givskud Samson, som er meget mere kendt end nogen af alle også der, til stedet her. Han har været i fjernsynet 100 gange. Alle kender Samson, ikke? Jeg var jo også så betydeligt imponeret over, at jeg nu skulle møde Samson. Jeg fik jo vidt, at nu skulle du gå om her bag, og han skulle lige som venne sig lidt til dig. Men prøv du nu forsigtigt at gå hen til træmmerne om bag ved dag. Er der ikke noget glas imellem? Der er der nogle træmmer, hvor man sådan kan have en ret tæt kontakt til Samson. Jeg går jo så hen til ham, som det menneske jeg er. Jeg ved, at jeg skal være i givskud i 8 måneder, hvor jeg skal lave en masse hjagtagelser, jeg skal lave en masse eksperimenter. Først og fremst med sine panserne, men også med de her gorillære. Så jeg er jo interesseret, og jeg går helt hen til bordet, og så kalder jeg på ham, og så ser jeg på ham, og jeg står jo selvfølgelig oprejset med at stå her. Og ikke nok med det, så smiler jeg jo, fordi jeg er jo et venligt menneske ikke. Så går der sådan en cirka et sekund, og så er jeg dænget til i eksperimenter. Han tager simpelthen, hvad der ligger på guldet og grækter, og så kyler han det igennem. Og dyrepassene er fuldstændig syge i ringen, fordi de ved godt, hvad der foregår. Altså jeg har simpelthen overholdt, det har været så uhøfteligt, det jeg har gjort. Jeg har brugt nogle fuldstændig fundamentale regler for, hvordan man hilser på gorillære. Ved gorillære, der står man ikke op, det er et meget provokirende udfordring. Man sætter sig ned på huk, og så lader man små, man egentlig ikke er interesseret i vedkommet, så samler man noget op på jorden, så kigger man på det. Og sådan gang i mellem, så lader man ligesom blik i grunden, så vi ved, hvor vi har hinanden, men man fastholder ikke noget blik, man kigger ikke i lang tid osv. Når vi så har vendet os lidt til hinanden på den måde, ja så kan vi få en mere intens kontakt. Ja, begik simpelthen tre kæmpe brødlere. Jeg rejste mig op, det gør de kunder, de udfordrer hinanden. Jeg gik hen til ham, og kiggede direkte på ham, og så fejl nummer to, jeg smigler. Det er det, jeg tror, og han siger bare, jeg blotter tænder. Så nu er det simpelthen for meget, ikke? Den der grimme, marve og abe. Nu skal den simpelthen på klassen, nu skal den vide, hvem der bestemmer her, og så er det, man bliver dænget til, hvad der er inden for rækkevite, fordi sådan her, det går simpelthen bare, ikke? Så her kan I se, at vi har noget tilfælles med dem, og der er nogle ting, som adskiller sig. Men sådan kører vi mennesker i elevatorer, og vi undgår fremfor alt blikkontakt. Og det er fordi blikkontakt mellem primater er noget, som er meget provokerende, er noget, som udfordrer. Men lad os gå lidt videre, og lad os se på nogle andre ting. Så nu er vi taget til stranden, og herover har vi en flok søløver. Sådan kunne vi jo sådan set også indrette os, hvis vi var søløver, eller hvorfor ligger vi ikke sådan der? Hvorfor smider vi os ikke bare op i nogle der er store, runde og fede og dejlige og varme, og så er det noget, hvorfor går vi ikke hen til de fremmede og ligger os op ad dem? Altså, hvor deres maver til at lægge hovedet på os nu, det kunne vi jo lige godt gøre, de kan de her finde ud af, og så ved jeg, men det kunne vi da aldrig drømme om at gøre. Hvis man fotograferer sådan en strand for oven, så kan I se, det er meget klare markering af, hvor man har et territorium, hvor man har et rum, og så videre, det vil være meget, meget forkert af mig at komme til at træde på det der blå tæppe, eller det hvide, jeg kunne da aldrig få lov til at slå mig ned på det der hvide tæppe, det er der nogle andre tæpper, de har markeret, det er simpelthen deres rum det her, og det rum, det skal du ikke overskrive. Så her er der et eller andet også igen, hvor vi kan se noget ved vores art. Når vi så tager til Vestkøsten, hvor vi nogle gange har masser af tyskere på besøg, så kan vi se, at dem tyskerne, de er ikke nok med, de ligger et tæppe også noget, de laver også en bunker, de graver, de bruger flere timer på at lave sådan en ring, som de kan lægge i, og så finder de strandskaler og sådan noget, og så ligger de det her, nu ligger man godt, og så når dagen er forbi, så går de jo hjem til deres sommerhus, og så kommer de dagen efter, og så forventer de simpelthen, at det er hullet, som de har lavet, det er deres, det er deres territorium, de har simpelthen taget et stykke rum, og så er de bemægtigde sig af det, og danskene bliver voldsomt provokerede ikke, fordi de er jo skål af tyskere, hvor vi måtte alle det, der er en fri, strander sådan noget af hvad, hvad biler de så ender sådan noget, men de gør i udviklerne adfærdsen, vi sådan set også kender, de er territoriale væsner, og det er derfor, det begynder at blive interessant og mere komplekst, for nok er vi sociale, men vi er også territoriale, vi insisterer altså på, at der skal være et rum omkring os, at man ikke ligesom bare kan invadere hinandens rum osv. Nu kan jeg ingen gang huske, hvad jeg har på den næste, og lige se, hvad der ligger her. Nå, der ligger det der parcelhuskvarteret, ja, det som du har boet i, an og så videre. Det der med, at vi har et rum omkring os, hvis nu vi ser på for eksempel svaler, hvis vi ser på stære, hvis vi ser på fulger, og de slåser ned på telefontrådet, så vil vi se, at de meget ofte sidder som vi kalder det, som perler på snor, der er simpelthen en afstand imellem dem, ja, der er lige nuagtigt den afstand, som gør, hvis jeg sidder her og den anden fulg sidder der, så kan vi lige automatisk ikke røre hinanden. Vi kan lige nok aktigt ikke røre hinanden med nebet. Så man holder altså der en afstand. Hvis vi ser på, hvordan folk de snakker sammen, så kan vi se i det der territorie, som vi gerne indrætter, omkring os med tæpper og parceler og sådan nogle ting. Det eksisterer sådan set også i luften imellem os. Når to mennesker står og snakker sammen, som ikke kender hinanden, så holder de en bestemt afstand. Og vi er alle som kunne mærke, hvis nogen lige som står for tæt på os osv. Så trækker man sig et skridt tilbage. Det, man ved også hverden over, det er, at man holder simpelthen et arm slængte principp. Den anden, han er lige nok aktig udenfor Rækkevite. Den fremme, som jeg står og skal have en kontakt med, jeg kan lave afstande meget stort, men så skal vi, så skal vi stå og råbe hinanden. Og hvis jeg går for tæt på, så er det dyrt mærkeligt. Så man holder en afstand, som man lige som mærker sig ind på, og det er lige nok aktig, en arm slængte ud, så vi ikke kan nå hinanden. Så det er noget at gøre med os igen. Jamen vi er sociale, men vi har altså også en eller anden zone, som man ikke må krænke. Og det er en forsigtighedszone, det er en påvagtighedszone, det er noget med at passe på, fordi som vi sagde før, den fremmede kan også godt være farlig. Så de her parceller, de er meget, meget skarp markeret. Det er de med hekke, det er de med forskellige andre symboler, hejn og så videre. Det er de med dørskelte, og hvordan man nu lige som har indrettet sig, der er meget klar. Hvis man tog det her, hvis der kom nogle marsporer, og ville studere mennesker, og de lige som bare så på sig, hvis vi bare sætter os ind i en flyver og kigger ud over det her, så kan vi se, der har et eller andet specielt, de har et eller andet for, de der, som indretter sig på den der måde. Det her er et meget, meget, meget klart signal til, for eksempel den marspor, som kigger på os om, de er jo ikke ligesom søelefanterne, og søløverne og så videre, når de har brug for på en eller anden måde, og have noget rum omkring sig. Og det giver altså så også i anden omgang, nogle problemer mellem mennesker. Så det, vi skal have fat i, det er, at mennesket er et territorial dyr, men det er også et socialt hierarkisk væsent. Hvad betyder det så? Jo, den der socialitet, den er altså blandet med, at vi også hele tiden har nogle makkampekørende, om status, om hvem der skal bestemme, at vi undgårlig indretter os med hierarkier, nogen der er over, og nogen der er under, og så videre. Og de der ting skal hele tiden forhandles, eller vi forsøger hele tiden at få en højere plads i hierarkiet, mere status end den anden, fordi det at have status, de giver adgang til ressourcer, og noget af det, som vi alle sammen har brug for. Så det er en forhandling som konstant pågår. Og det er klart, når nu vi flytter sammen i territorial, ved siden af hinanden, så er der også nogle statusmarkeringer om, hvem skal have lov til at dominere det her rum? Fordi naboen kan jo meget nemt blive et problem. Han støjer, han roder, han fylder, han snager, han er på mange måder i vejen for mig, fordi han med sin alene til stedeværelse, ligesom begrænser mit rum. Så snart naboer sammen, er der også en, hvad skal man sige, kamp om, hvem der skal have lov til at definere rummet osv. Og det kan jo i den her situation manifestere sig som en desideret nabo-krig, ikke? Vi har mange måder at, ligesom gå og hygge os med hinanden på, vi har mange måder at, ligesom sikrene af hinanden. Og I kender det jo godt, altså om man føler på en eller anden måde de andres invasion som krænken af. Lad os nu sige, og for mit hus, der er der et andet hus. Og det hus, der er to meget, meget smukke syrenetræer. Den må jeg kigge på i mange år. Det er ikke mine syrenetræer, men jeg har vendet mig til de stortere. Så flytter der en anden ind i de hus. Og det første, han gør, det er at fælle de der syrenetræer. Hvad fanden biller han sig ind? Tænker jeg. Hvad skulle det til for, ikke? Vi har brug for træ, og fuglene skal være i dem og sådan noget, ikke? Og der står jeg irriteres over. Det er simpelthen ikke hernede med det, med mig at gøre, ikke? Men jeg har jo bruget her, og jeg har jo kigget. Det er min udsigt, han planer sig i. Og det gør han jo værligt. Han gør det jo ikke for at sinne mig, men han gør det jo så fordi, han er ved at forme sit territorium. Når jeg så sætter mig ind i baghaven, så er der også træer der, men nogen af dem, hvor et nabo i baghaven skulle gerne fælle, ikke? Fordi de spærer for min sol osv. Efter med deres solen, aften solen og alle de der ting. Så der er nok at komme op og skinne sig om. Men der er selvfølgelig også en helt masse andre ting, ikke? Det der er på spil, når vi ligesom er i nabo-krig med en anden, det er, hvem skal have lov til at dominere det her rum, som vi, som grænser tæt op til hinanden, hvem skal bestemme. Det er de social-hieragiske vægelsen. Når det så er sagt, så må man jo sige, at vi indretter os jo også gerne, sådan er vi, der har noget med hinanden at gøre og kan se hinanden. Vi har jo også meget glæde af nabo-skab, ikke? Fordi naboer ikke bare støjer og fylder og råder og snager. De hjælper i os, og de beskytter i os. Altså, vi er også sociale dyr, som har overlevet i kraft af, at vi har kunne gemme os i flokke. Når nu der var rovdyre andre efter os, ikke? Så var det, at der var andre til steder omkring os. Så var det en beskyttelsesfaktor. Og vi kommer jo også til på mange måder at lide disse andre. Vi kommer til at efterabe dem. Derfor kan man se, altså, altså, at visse bestemte steder i byen, det er det som om, at der kan man kun køre i sorte afdier. Alle, der bor i det rum, ikke? Har en sorte afdi osv. Det har de også, der hvor jeg bor. Jeg har så en Volvo, men jeg er jo også psykolog, og de er jo ikke helt almindelige osv. Men tilgængel af en sort, ligesom de der sorte afdier, så ikke falder fuldstændig udenfor. Jeg kan også huske, i mit barndomshjem, altså i det miljø, som jeg de kvarterer, jeg boede i der, når jeg cyklede rundt omkring i vejene, så blev jeg tit forbløftet over, at der i vinduerne, det var op i Norgeland, op i Frederikssavn, i vinduerne, der stod der sådan to gipsfigurer, altså sådan en 30-40 cm højde. Og de havde vist det sig senere, hørte den, og hørte enden. Jeg var altid forbløftet over, og jeg men, hvorfor, hvorfor står det? I alle de her vinduer, man kom forbi. Man kunne næsten ikke forestille sig, når man ser de der gipsfigurer, at folk har tænkt, ej, hvor er de flotte, sådan en måde jeg simpelthen, bare har. Men der sker jo det, at vi kommer uvelig til at ligne hinanden, fordi det er en anden del af socialiteten, det er noget af det, der skaber trykket. Og det er også det, der gør, at vi bliver provokerede, hvis vi skiller os for meget ud. Så hvis der kommer til at stå, så er det nogle figurer, så vinder de hurtigt indpass, som en steppebrand. Så begynder andre også, at have værelse af de her ting, for ligesom at signalere at, ja, men jeg er ligesom jeg, der bor her. Det er et trykkesignal. Og sådan kunne man altså blive ved. Hvis vi slår den store forundring til, kigger på det, som er selvfølgelig, vi er tilbålte til at overse det, så er det lige oplevelig, at der er masser af adfer, masser af at ske eksempel på, hvorfor vi gør det ene, hvorfor vi gør det andet. Og det her, det var historien om, nogle af de mere grundlæggende forhold, som har at gøre med, hvorfor der opstår nabo-krig, og nabo-konflikter. Og det er fordi, at mennesker er ikke bare socialt, men det er et socialt-hieragisk væsent, som også er territorialt, og som derfor insisterer på at have sit rum. Og det var hvad jeg vil sige.