 Avsnitt 16 av Göteborgsflickor och andra historier Detta är en LibriVox inspelning. Alla LibriVox inspelningar är fria, public domain. För mer information eller för att bidra, gå in på LibriVox.org, inläsning Lars Rolander. Göteborgsflickor och andra historier av Siggeströmberg. Avsnitt 16. En musikalisk underhållning. Det finns folk som anser en inbrottskiv vara något så avsjuvärt att inte ens en skatteindrivare förefaller de mera vidrig. Jag delar inte denna åsikt. Även en inbrottskiv är en människa, och jag känner ett djup medlidande med inbrottskiven Adalbert Svensson Västerfält Klingberg Noblom Frisk, när jag tänker på det förfärliga öde som drabbat honom. Adalbert Svensson etc. valde tidigt inbrottskivens ganska otacksamma yrke, otacksamt då man betänker att varje inbrott genit statistiken endast inbringar i meltal kronor 1 och 67, och detta oftast i varor. Hans första brakt vrakta honom två börkaranschovis, 9 kronor i kontanter och 4 månaders frikt husrum, och bländad av denna glänsande succé på ett så tidigt stadion av sin bana, gjorde Svensson etc. inbrottet till sitt livskall. Han utövade sitt yrke i rätt många år, då då med ett påmyndigheternas initiativ tillkommet uppbehåll, och hade väl fortsatt ännu, om man inte en vacker dag i hösta smitt på blanka förmiddagen, genom en öppen tamburdörr, stigit in i Antonio Personis våning. Svensson etc. smög som sagt in i tamburen och granskade kläderna, och jo, där fanns ju ett och annat plagg som kunde nubbas på, men vad fanns kanske inte i våningen? Svensson etc. gläntade på en dörr, ingen var inne, och ljudlöst som en skugga gläddade in i rummet, men knappast hade han hunnit in för en tamburdörren öppnades och någon kom. Det gällde att handla raskt, och det gjorde Svensson. Han hoppade genast in i en garderobe och stängde försiktigt dörren efter sig. Det var högtid till ögonblicket där på steg Antonio Personis själv in i rummet, som Svensson nyss och diskret lämnat. Antonio Personis var från Genua, sa han. I verkligheten hade han svaggast åt i det för sin kaffekask så vidare berömda uddevalla, och hans yrke var att ge musiklektioner. Nu väntade han inom korten elev, och som det alltid var ansvarna att låta eleverna möta som en kaskad av djuvatoner, grep han sin fjol och började spela en av Beethoven's sonater. Om inbrottskyven Adelbergs svensson Västerfält Klingberg noblom frisk var ett musikalisk, hade han förmodligen då blivit mördare. Typ Personis spelade inte särdeles väl, och hans lektioner kostade endast 75 mör i timmen, men lyckligtvis var Svensson etc. inte musikalisk. Men han led ändå, ty han var inte van vid den sortas musik, han föredrog vidare fången på Älvsborg och Kostervalsen. Eleven var inte vidare punktlig av sig, och Personis fick länge vänta och spela. Fjolens tarmsträngar släppte ut hesaskrig, kvidan och klagan, och inbrottskyven blev alltmeras sorgsen. Straffarbete var han van vid, och mycket stryk han fått i sina dagar, så det kunde han stå ut med, men detta var en fullkomligt ny erfarenhet. Han beslöt i sitt stilla sinne, att den dag sånt infördes i statens fängelser skulle han ägna sig åt ett annat yrke. Till sist kom Eleven, och Svensson fick lite ro. Hans hjärta var fylt av tacksamhet, och han kisade försiktigt genom dörrspringen, för att se om det fanns utsikter att rummet skulle bli tomt, i vilket fall han ämnade kyla ut i tamburen, norrpa en rock, och för evigt lämna Antoni och Personis hemtrevliga bostad åt sitt döde. Men det hoppet svek honom, fast den han inte anade det hade hans lidanden knappast börjat det nu, och det som han redan utstått skulle snart förblekna mot det förfärliga öde som väntade honom. Personi skulle nämligen ge musiklektion. Svensson såg snart nog på Personi och hans unge elev att det inte ämnade lämna rummet på en god stund, och han satte sig därför bekvämt på garderobskolvet och lyptade huvudet mot knäna. Det var lugnt och skönt där inne, utifrån rummet trängde endast två röster, dämpat genom dörren, och Svensson var nära att somna, när plötsligt ett gräsligt ljud brutalt bröt tystnaden. Svensson bleknade och svetten trängde fram på hans panna. Detta var det hemska stan hört. Hans innelv och vredo sig, hans hjärna såggade sönder av det ohyggliga ljudet, och Svensson snärver trasslade ihop sig i en enda liten oridig bunt djup där inne. Det är mord, tänkte Svensson. Det är nödrok. Ska jag rusa till hjälp? Han var redan nära att rusa ut när försiktigheten tog över han, och han nöjde sig med att kika. Uti rummet såg han en mycket fridfull sen. En ung man stod framför ett notställ och misshandlade, med blicken stelt fästad på noterna, med känsla och övertygelset musikstycke, vedan personen stod bakom och med synbart gillande följde med i noterna. Svensson skönk utmatta tillbaka och stack fingrarna i öronen. Men det hjälpte inte. Ingenting kunde utesstänga det underbara ljud som den unge mannen med fjolen åstad kom. Det trängde utan ansträngning genom märg och ben hos Svensson, och inbrottkyven började önska att han aldrig blivit född, eller åtminstone fått dö när han var liten. När musiken äntligen slutat föreföljde Svensson, som om den var att, i cirka 16 år, och med ett halkhuvudhäft flämtande av lättnad kikade han återut. Här personen var sysselsatt med att gratulera sin elev. Ni tar er här andra blom, sa han uppmuntrande. Ni tar er, ni spelar rida nytt och mordentligt, bara på en vecka ni förbättrat er på ett underbart sätt. En suk unslapp, Svensson. Gullö, vart jag inte var här för en vecka sen, tänkte han, då hade jag vart dö nu. Jag är över mig flidigt hemma, sa er andra blom blygtsamt. Mår himlen förskogna mig från och bo i samma kvarter som han, var din brottkyven Svensson med en andakt som annars brukade vara ganska främmande för honom. Nåja, den bönen fanns ju utsikter att få hörd. Svensson brukade alls som oftast bo på långholmen, och här andra blom hade hittills varit en mycket ordentlig ungman, om han undantar hans svaghet för musik. Svensson's respit blev emellet i dicke långvarig. Till utan allt för lång tröjsmål tog här andra blom med verklig energi uppfingerövningar, medan personen sjöng med hem. Övningarna gjorde inte Svensson så särdligt mycket, till hans nerver låg ju redan ner liten herva och blev och få varje stråkt rag, allt mera okänsliga för tarmgnisle. Men sången! Personen var inte särdlös välämpad till opera-sångare, men det visste han inte. Svensson visste det heller inte när han kom, men det uppenbarades för honom med all önskva tydlighet när personen började sjunga. Tralalala tralalala, följde han fjolisten slöpningar. Men om Svensson just då haft lite friare spelrum så hade han säkert presterat en löpning som inte ens mestaren kreg långt mindre personig mäktat följa. Just när Svensson stod i begrepp att passera vansinnets gräns och från en energisk och företagsam inbrottsjuh förvandlas till en rasande dår, tog fingerovningen slut. Svensson återvann med en kraftansträngning sinnes jämvikten och tittade återut. Brömmer han honom nu så slår jag ihjäl dem båda två, sa han det sig själv, och det fanns en manlig beslutsamhet bakom de manliga orden. Lyckligtvis berömde inte person i sin elev. Är Anderblom får inte den rätta klemen i 16-delarna, sa han, det ska vara större fart och jämnit, det tar lång tid innan den vänstra handen blir så mjuk och smidig som den här. Och han öl upp sin egen vänstra hand till er Anderbloms och Svensons beskådande. Den såg inte så värst mjuk ut, för de var den ganska tjock och röd, och knogarna sutt och som stora knölar på den, men er Anderblom gav den dock en blick av djup undran. Ja, signo personi är styr, sa han. Det kan jag verkligen utan att skryta säga om mig själv, medgav personi alls icke motvilligt. Vill er Anderblom höra på mina 32-endelar? Det ville här Anderblom gärna, och Svensson högst ojärnan. Men som Svensson inte var i tillfällat avgissit votum, så kom hon 32-endelarna som en virvlande kaskad. Stönande av smärta sjönks Svensson ihop in i garderoben. Men lyckligtvis blev det kort. Personi kunde inte spela 32-endelar en längre stund, utan att komma av sig. Det visste han med sig, och avbröt därför snart. Är det något annat som Herre Anderblom vill höra mig spela? Frågade han därefter elskverk. Svensson väntade med fasa ett jakande svar, och det kom, men på ett sätt som överskredans vildaste farhågor. Gärna, Svensson, men ännu heller vill jag höra att sin jordperson i sjunga blir min, så i världen min, och att kompandera sig själv på pianot som sin jordpersonen gjorde i lördas. Då fattade Svensson sitt beslut. Men kraftig spark öppnade andören steg ut på golvet bugade artigt och sa, Ja, i inbrottkyven Svensson Västerfältklingberg nogblom frisk straffad för sex risor, har brutit mig in här för att knycka något. Skulle inte herrarna vilja ha den goditen och ringa efter polisen, och bidjaden göra klaren riktigt lugn och stilla säll. Slut avsnitt 16. En musikalisk underhållning. Läst av Lars Rolander. Avsnitt 17 av Göteborgs flickor och andra historier. Detta är en LibriVox inspelning. Alla LibriVox inspelningar i fria public domain. För mer information eller för att bidra, gå in på LibriVox.org. Inlässning Lars Rolander. Göteborgs flickor och andra historier av Siggeströmberg. Avsnitt 17. Huruvida philatelister kunde anses fullkomligt kloka eller ej en fråga, som i många år sysselsatt den vetenskapliga världen. Jag vill inte här söka besvararen, utan nöjer mig med att konstatera att Broman var philatelist. Inte en sån där erke-philatelist som känner varje frimärke i världen bättre än sin egen mamma och när som helst kan korrigera Svens katalog. Nej, Broman var mera amatörmässig, och det fanns ögonblick då han kunde bli tveksam om Andorras 10 cm blått från 1876 var mera värd en vän nöttsvela röda tian, 1808 eller tvärtom. Denna lilla svagigt låtsas han aldrig om, utan uppträdde gentemot andra frimärksamlare alltid som om aldrig ett frimärk utgått från trycket utan att han visste både hur många taggade det hade och hurudan vattenstempeln såg ut. Men hemma i ensamheten läste han senf och studerade sitt album och fällde många att bitra torrar över att han trots allt besvär icke lyckades lära sig den mutan till. En eftermiddag när Broman satt hemma och klistrar i sitt album ringde det på en störklocka och Broman gick själv och öppnade utanför stod en pojke med mössan i ena handen och ett frimärke i den andra. I detta här Broman! frågade pojken. Svörde Broman med värdigt. Och det är i min egen skapa framstående frimärksamlare som du söker mig kan jag förstå. Jag har ett märke som jag ville sälja sa pojken. Jag köpte din cigarputik för 35 mörre men jag tror bestämt att det är fint. Broman tog märket, betraktade det och skrattade överlägset. Det var ett blått märke från Mauritius som Broman aldrig hade sett för men det gick ju inte an för honom sa som. Det där är ingenting som absolut strunt såna har jag i båntar där inne, nej du det köp jag inte. Pojken såg lite nedslagen ut. Ja men jag tror bestämt att det är fint sa han. Vill inte att Broman köpade för en krona Broman höll på att tappa andan. En krona skrek han. Vet du inte hur din lilla rackare är du verkligen fräck nog att sitta och tala om att bygga 35 mörre och så begära en krona när jag säger att jag har hundratals likadan inne ut med dig ditt lilla fä och vågade inte hit mer. Men hjälpa Bromans fotavläxnade gossen sig hastigt och Bromans tillgåter in nöjd och belåten matta hävdat sitt ansende som frimärksamlare. Men när han återfick tag i sitt album för att börja klistra följde honom in att det kunde inte att slå upp Mauritius och se hur det märket stod. En minut senare lo Broman halvväg cykeln om fönstret och kikade efter pojken. Men han var tyvärr försvunden. Märket var i albumet försett med bokstäverna S.G.R. vilket betyde sergråse raritet. Hur Broman kom ut för trappan visste han inte, men han befann sig i alla fall en kort stund senare och frågade alla en mött om de sätter en liten gosse med blå, rock och bruna byxor. En del hade verkligen sett honom en gått i ena hållet, en och till andra och Broman störtade alltid efter för att till slut finna att det var en helt annan liten gosse än den han ville ha fatt. Efter två timmars fruklust sökande begav sig Broman edslagen på vägg hem. Det som mest retade honom var att han bet gossen aldrig komma igen, annars hade det må hända funnits utsikter att få tag i honom, men han förbannade sin fåfänga att inte slå upp märket i sänd innan han var pojken byta klimat. Tack vare den gick ett märke som antagin var värt ett par hundra kronor ifrån honom. För krossad skönk han ned i en stol och tog en grogg. Det ringde på telefonen och han svarade. Det var hans frimärkshandlare som ville skicka ett urval. Skicka, sa Broman, men hör nu ni, känner ni till den blomaritsjust? Haha! skrattade frimärkshandlan. Här Broman skämtar, vem känner inte till den? Den, Broman bläknade. Hum, ja för min del kan inte just nu påminna mig, sa han. Jo den här Broman finns bara två eller rättare sagt ett i världen. Det fanns två för ett par år sen, men det ena försvann och man har inte återfunnet det. Det andra såldes förra året i London på en frimärksaktion för 72 tusen kronor tillord. Hallå! Hallå! Hallå! Är ni där? Men Broman svarar inte. Han låg avsvinnad bredvid apparaten. Från denna tid var Broman förlorad för världen. Till en början annonserade han i alla tidningar efter en liten blå rock och bruna byxor men utan resultat. Så sålde han sin affär och började tillbringa sina dagar ute på gatorna. Gata upp och gata ner gick han dag ut och dag in, besökte alla barn ut skolor och barnföreställningar på cirkus, men sin gosse fann han ändå inte. Han till och med ritade gossens porträtt själv ur minnet och publicerade det i stadens tidningar, men detta snarare försvårade förlättade sökandet. Bromans ansende var i stadigt sjunkade. Hans vänner gick och helst ur vägen när de mötte han om på gatorna och skakade beklagande på huvudet när hans namn nämndes. Men en gång mötte han på gatan en liten gosse som artigt hälsade på honom. Bromans irrande blick dröjde ett ögonblick på gossen. Det var ett fullt främmande barn kled i brunrock och blå byxor. Gå da min lille vän, sa Bromans vändig. Du känner inte händelsvis till vem som har de bruna byxorna som hörar till din rock och den blå rock som hör till dina byxor? Nej, sa pojken. Det har aldrig varit norra för Vepan i jorda farsans gamla braller och brallerna av morsans åndekjol. Asså, sa Bromans, men varför hälsade du på mig? Därför att jag är bekant med här Bromans, svarade gossen, försrett frimärke till er Bromans för en tid sedan. Från Maritius grick Bromans och grepp pojken i axlarna, så att pojken galla utad. Luppli, jag har inget ont gjort! En äldre damm ingrepp på uppmanade Bromans att inte misshandla barnet, och en ung man från söder är bjudsö att lägga till honom på klotet så att han skulle bli plattfotad. Men Bromans bryddes inte omsådan, han tryckte pojken till sitt bröst, droppade han en bil på pojken i fanen. Säg till chauffören var du bort sam och pojken lydde beredvilligt. När bilen var igång tog Bromans upp en hundra lapp och gav pojken som genast fick klart för sig att Bromans var velig. Det är betalning för märket sa Bromans, jag köper det av dig för hundra kronor. Sa pojken, vad fara och kjuter du för? Det är jag sålt till Ville Andersson för tio öron, biljet till bio. Kjuta inte sa Bromans, du får behålla hundra lappen i alla fall. Kör till Ville L. Anderssons bostad. Efter något besvär antreffades Ville Andersson, men han hade sålt märket till Jonne Bergström och var nära att begå självmord när Bromans originalgosse meddelade att det var värt hundra kronor. Jonne Bergström antreffades på Kalle Svensons bakgård. Ingripper ni ett animerat slagsmål med den senare? Umgänget avbröt sa Bromans ankomst, men fortsatt åter med oförminskadiver, när det befanns att Kalle Svensson nu var ägare till märket. I den upptuktelse som Jonne Bergström på grund här av fanns i förra anlåten, att tilldela honom deltog även Ville Andersson och Bromans kunde endast säga det kämpande åt. Märket fanns i Kalle Svensons album och Bromans bjöd på stående fort hundra kronor för det. Han får alltid två hundra, sa Kalle Svensons pappa, som olyckligtvis var hemma. Det är det nog värt. Han får det för den tia, sa Kalle Svensson själv, bara han ge mig kovan och inte låter farsan få den. När Svensson senior agat sin son fortsatte diskussionen och resultatet blev att här Bromans mot en summa av två hundra kronor blev ägare till märket. Bromans var överlycklig, glädjen formligen ran över och han kunde inte hålla tätt med sin lycka utan sa innan han gick. Här Svensson, detta är den lyckligaste dagen i mitt liv. Jag har sökt det här märket i månader. Hela mitt livs lycka hänger på det, det är värt 72 000. Den aga som Kalle Svensson fått mottag av sin fader och sina vänner var att inte mot vad som hände Bromans. Svensson var en stark kar och han lovade att piska livet ur Bromans och man inte fick tillbaka märket, allt under det han bearbetade honom med all del lösare som fanns inom Räckholm. Bromans lyckades dock rycka sig lös till sist och fast den hans utseende var i hög grad förändrat, var han fullt lycklig, det han hade märket med sig när han sprang nedut gatan, följda Svensson med son, Jonne Bergström, Wille Andersson, originalgossen, en del av deras vänner, samt ännu större del av gatan stenläggning. Till sist fick han tag i en bil och undkom med livet. Han körde direkt till frimärkshandaren, inte för att sälja märket, det var inte till salor för en miljon, men för att visa sitt fynd. Som ett glädjestrålande bylt blod och trasor stigand in i butiken och sträckte fram märket till benäget påseende. «Sihörr!» skräk han. «Här är den försvonna blå Mauritius värd 72 000. Nu skämtar hävromman igen. Vafals, röttbromman, är det inte den blå Mauritius? Åh, nog är den blå alltid, svarade frimärkshandan och nog är den Mauritius alltid, men inte är det den stora rariteten, den här sin höjdvärld 35 öre. Bromman sitter häktad nu för modförsök mot frimärkshandaren. Slut avsnitt 17 frimärket, läst av Lars Rolander. Avsnitt 18 av Göteborgs flickor och andra historier. Detta är en LibriVox inspelning. Alla LibriVox inspelningar är fria public domain. För mer information eller för att man går in på LibriVox.org Inläsning Lars Rolander. Göteborgs flickor och andra historier av Siggeströmberg. Avsnitt 18. Ett utställningsbesök. Jag var i somras i Köpenhamn och tittade på Baltiska utställningen. Det var trevligt där. Sundet gnistrade blått och solen schen och gröna vorolöven. Om nätterna sjängade och näckte galen sig dagarna drack jag Tom Collins. Hade jag inte gjort det så vore jag stilla avliden för länge sedan. Redan när jag lämnade Stockholm började det. Det var på järnvägen. Jag stod på plattformen och röpte en cigaret när en herre som såg ut som om han ägde tåget, kom och ställde sig bredvid mig. Han tändde en cigarspottade på mina skor och slängde den brinnade tändstickan i det torra gräset på barnvallen. Jag trodde knappast att han ägde tåget ännu mindre barnvallen. Att han i varje fall inte ägde mina skor, vad jag fullkomligt säker på. Alltså tog jag den vackra blå nestukambar i sin bröstficka och torkade av det nobla laksskor som jag köpt på kredit. Mannen fick genast en frisk, men inte direkt vacker röd färg i ansiktet och frågade vad ett fult ord jag egentligen menade. Jag svarade inte. Jag talar sällan obekanta så vidare det inte är att unga vackra damer, man är väl svensk. Då kom han emellet till nära mig förmodligen för att jag skulle kunna se bättre och fråga dem jag visste vem han var. Nej, svarade jag, jag leser inte polisunderrättelser. Ier ska den ledeta, upplyst han. Om ni anser det bara er plikt så låt gå, svarade jag, av ett telegram från nästa station först. En kort stund betraktade vi tigande varandra så spottade han tre gånger på sörmland och gick in i vangen. Jag vet inte alls van hade emot sörmland. Jag tyckte att det var bedårande vackert när det gick ledt förbi i kvällsprutningen. En stund senare gick jag också in i vangen och träffade där en god vän som blev glad över att få se mig och bade att få presentera sin farbror som var en av mina trognast läsare och gärna ville träffa mig. Smickrad bad jag honom ta fram gubben och uttalade den förvisningen att jag skulle bli förtjust genom. Naturligtvis var det karn från plattformen. Vi skakade hand och vanställde vår ansikten med vänliga leden samt skildes så snart som möjligt. Senare sa jag till min vän Du får förlåt att jag talar rent ut, men jag tycker inte om din farbror. Han ser ut som en korsning mellan babjan och skommakare enka och tycks övrigt vara en ganska avsevärd rulle. Vilken skälarna sympatis har min vän. Han sa ungefär detsamma om dig. Han påstod sig aldrig haft olyckan att möta någon mer renodlad fähund. Då har han väl undantagit sina släktingar svarade jag var efter vi skyldes. Vi har sedan noggrant sig till att vi aldrig mer har råkats. På morgon kvisten anlände vi till den skånska huvudstaden. Den var flaggprydd, en sak som mycket smickrade mig. Undrar vem det var som sladdrat om att jag skulle komma. Efter något besvär fick jag hyra platsen under sängen i ett hotellhum och det ansågs vara tur att jag fått någon plats alls. Hotellet var nämligen i likhet med alla andra hotell i staden ganska fullt av folk. I sängen bodde en generalmajo på skötslången, bodde en fabrikör från Borås. Under skötslången bodde en gråssandlare från Göteborg. Mitt på golvet bodde en resetalare och på en krokig garderoben hängde en timmerhandlare från Gnesta. Det gick mycket bra och vi trivdes gott tillsammans. Det enda som störd i dylen var att resetalaren talade även i sömnen men sedan vi krokat ned timmerhandlaren och istället hängt resetalaren i Garderoben blev han lugnare. Min vän Lagerstorm som jag sedan träffade på utställningen anförtrode mig att han var inneboendos tillfällighetsarbetaren Carl med bladen under en pressändning nära färjans tilläggsplats. För detta betalade han 50 öre och en bärsa per dyn. Varför utom 25 öre gick åt till insexpulver. En annan bekant som inte lyckats finna någon bostad alls gick varje afton fram till en poliskonstapel och tilltalade honom med det i södra Sverige mycket goterade skällsordet Dröft. Sen fick han husrum för den natten. Men hyran ökades i allt mer stigande skala, första resan fem kronor, andra tio, tredje femton och så vidare. Trafiken var just så mycket livlig i Malmö. Man hade en automobil ungefär på varannan människa för att halva befolkningen ägnat sig åt chaufförens ansvarsfulla kall. Andra hälften samt i resande åkte. En hel del chaufförer med bilar hade importerats från Göteborg vilket jag fick erfara. En kväll kom ut från utställningen trött efter att ha gått omkring där hela dagen och ropade an en bil. Vad ska jag köra henne? Frågade chaufförn på klingande Göteborska. Hemvettlade svarade jag på samma språk hoppade in i vagnen, satt mig till rätta och somnade. När jag vaknade beredde den skånska slätten ut sig omkring mig och solen stig upp i öster. Jag slog nerven i bilrutan och röt, ha nu chaufförn var i hela friden evig. När åsterp skulle jag tro åsterp, vem har bättre köra hit? Frågade jag medan min blick sökte tacksamheten. Han sa ju att jag skulle köra han hem, sa chaufförn glad och det hörsla att han är hemma i Göteborg. Jag riste tillbaka till Malmö metod. chaufförn kom däremot aldrig tillbaka. Jag vräkte både honom och bilen in Märgelgrave. Slut avsnitt 18. Ett utställningsbesök av Lars Rolander. Avsnitt 19 av Göteborgs flickor och andra historier. Detta är en LibriVox inspelning. Alla LibriVox inspelningar är fria public domain. För mer information eller för att bidra gå in på LibriVox.org Inläsning Lars Rolander. Göteborgs flickor och andra historier av Sigiströmböj. Avsnitt 19. Ett tavel fyndt. Fäderneslandet hade behandlat i båda lovande unga målarna Jönsson och Viberg-Illa. Visserligen hade ingen av dem gjort särdeles mycket för Fäderneslandet och inte för någon annan heller förresten. Men unga målare har i alla fall vissa anspråk på att Fäderneslandet eller åtminstone någon av desmera framstående innevånare skulle ta hand om dem och vara som en mamma för dem. Detta hade Fäderneslandet i Jönsson och Vibergfall fullkomligt underlått ut. Det fann och ingen med senas fingå aldrig än sälja en tavla en sak som dock kanske beroende på att ytterst sällan målade några. Och det vore således uteslutande hemvisade till att leva på ving, vilket är förenat med större besvär än många tror. En vacker dag sked dock solen fram över Jönsson och Vibergsliv. Vibergs faster som länge fört en tynande tillvaro och huvudsakligen hållits uppe av sitt brinnad intresse av att få se hur länge det skulle dröja innan en sälskades systersån hamnade i rättvisans klor. Vibergs vore nämligen hyggligt och anständigt folk som inte gillade målare. Då till sist och efterlämnade tio tusen kronor. Gumman som hade fullt klart för sig att de skulle leva i evighet hade underlåtit att göra testamenter och pengarna tillfölj följaktligen Viberg som var hennes närmaste släkting. Varav följer att Gumman började vända sig graven så snart hon kommit dit. Viberg var sin sorg som en man. Han lyckades till och med behärskade den till den grad att det förefölj som om han varit nära att få flugan av glädje. Med tillhjälp av vän på styrkan av arbet ärhållen större vigg uppträdde han på begravningen i egen frak. Och gick sedan tillsammans med Jönsson och några andra likasinnade ut för att släcka sin sorg. När han fyra dagar senare återkom till medvetande låg han fortfarande i klädden del av frakkostymen, skjuten och halva vänstra byggspenet hade nämligen på bekant sätt förkommit i en improviserad bed i sin vän Brylanders atelier övertäckt med en du linda om en solnedgång på havet eller eventuellt en järnväg så lycka, men som i verkligheten var ett självporträtt av Brylander vid hans sida satt Jönsson något blick och omvärvd av pilsner och vissevatten. Vibers steg upp dragt tre pilsner och granskade sedan med gillande sin exteriör i det fragment av en jungfrukammarspegel som prydde Brylanders atelierväg. Frakkostymen tilltalade han om väldigt mycket mera än den i sitt ursprungliga skitjord dels var den mera målarmässig dels var den ett otvett tydligt bevis på att han haft roligt. Är det något kvar på arvet frågan an Jönsson som tycktes ha varit vaken längre än han? Om du tänker betala igen de 500 du lånade förebegravningen så har du 9500 kvar i annat fall 10 000 men betalar du alla dina skulder så får du snart slå gelen fast till svarade Jönsson mörkt då tar jag mig på mig Brylanders andra kläder jag vet att han har det så går vi ut och äter frakkost Saviba i glatt Pank svarade Jönsson mörkt Pank sa du kan man vara pank när man är så längst innerst för basketry vi går till advokaten och hör efter om inte kan få ett förskott på arvet och sen ska det sabla i mig ett fråkost ska du få se du Viberg sa Jönsson dröjande jag har tänkt på en sak du vad då frågade Viberg intresserad vet du någon som vi kan vigga av Nej svarade Jönsson men jag har tänkt på det nu när vi har så förbaskat mycket pengar så borde vi vara praktiska Viberg betraktade Jönsson med en blandning av förvåning och förack Knöbb sa han till sist i betonning att det ska Jönsson i hjärtat vi borde använda pengarna så att de inte tog slut utan blev mera så att vi kunde leva härans glada dagar jämnt HÄM sa Viberg tveksam förra delen av Jönsson samförande tilltalade honom visserligen inte men det i slutorden upprullade perspektivet rörde hans känsliga sinne vad skulle vi då göra vi kunde till exempel bli konsthandlare yrknöbb var det enda Viberg lyckades framstöna något så motbjudande hade han inte väntat sig men Jönsson hade nu fått fram det värsta och fortsatte ser du jag har tänkt på den saken i natt sa han 10 000 ryker snart vi går ut ett tag och fästar och så viggar gubbarna en sända nej det är jo alright en månad eller två är både vi och det andra lika savla panka som förut men vi har haft roligt i Viberg jag visste men jag har hittat på ett sätt att göra oss för baskat rika så att vi kan tända cigarrerna med hundra lappar och köpa allt för brylander och filbo mot de andra målar och betala vad det är värt passar inte det va att bli med senat och hjälpa den eller bara såna savla noller som son och Larsson och Liljefors helst medan vi konstnärer får sitta emellan tror du jag har glömt vad de sa när jag ville hänga min herre med käpp på utställningen du vet hän kan ingen anatomi den ser ut som om han behövde komma till ett orthopediskt institu vad fasen behöver en konstnär kunna en anatomi för alltså på det viset vi ska vara med senater det gillas men hur vill du att vi ska bära oss åt för att få så mycket pengar vi ska öppna konsthandel svarar det Jönsson in men inte här utan i nevjorp och vi ska bara ha våra egna brylanders och filbooms och de andras tavler och när vi känner 100 000 dollars det är lätt gjort bland den där knöppen så slutar vi och blir bara med senater och då säger gubbarna få sälja och få precis vad deras tavler är värda jag har en plan ser du och han utvecklade den två veckor senare lämnade två elegante unga med en fostergjorden var och en av dem hade 4000 kallar kronor i fickan och den ena dessutom ett par lårar som skulle till Amerika men de rejste inte samma väg längre än till Köpenhamn där ställde det till en större hippa på sitt hotell vilket slutade med att en av dem fraktades till Amerika-båten medan en andra av två stadsbud sattes på båten till Korsör kort där efter startades en liten vråa New York Vibergs konsthandel det var en liten diskret affär vackert och ganska väl inred men dess expositionssalong var nog att göra nästan vem som helst vansinnig den förde nämligen utesluttade tavlor av bryllander, filbon och andra moderna mestare vars namn ännu inte vunnit en klang i den nya världen som det enligt innehavarens uppgift hade på andra sidan Atlanten en vacker dag syntes i New York American en uppgift om att en ny rembrande upptäckts i Italien säger det, det låter mer konstnärligt än Holland Den unga konsthandlaren Vibergs satte sig genast i förbindelse med tidningen och meddelade att han på privat väg fått veta mera om det märkliga fyndet än vad tidningen visste enligt den med Vibergs vackra bild prydda intervjuartikeln hade denne stora konstkännare erfarigt att tavlan utan tvivel vore äkta. Den man som upptäckt den var nämligen eller mindre än den berömde svensk konstnären Jönsson utan tvivel Europas främstexpert på de holländska mästarna skulle det visa sig vara riktigt vore fyndet av oskattbart värde. Redan dagen därpå kom en ny artikel. Den celebre konstnären och konsthandlaren Vibergs hade nämligen ärhållit kabeltelegram om att i båda framstående konstnärerna Brilander och Filbom undersökt tavlan och konstaterat esektiv. Den ansågs vara mästarens skönaste väg. Viberg som ansåg att ett dyligt konstverk borde hamna på den rätta sidan av Atlanten, hade telegrafiskt erbjudit Jönsson 40 000 dollars för tavlan. Han fruktade dock att anbudet skulle avbörjas, då konstnären Jönsson själv var en mycket förmögen man och antagligen inte ville sälja. Som ett exempel anförde han att Jönsson hittat några av sina egna saker. Det fåtal som fanns i hans konsthandel var det enda i världen utom konstnärens egen besittning och hade vunnits på poker. Inte ens Nationalmuseum med Stockholm ägde en Jönsson. Denna dag stannade ungefär 6 jobbilar utanför Vibergskonsthandel och här Viberg sålde med synbar motvilja det sju Jönssonar hade. Även fyra Brilander och Nio Filberg avvittrade priser. Under aftonens lock var Viberg mycket ivrigt sysselsatt med att ändra signaturen på Blomgrens och även Brilanders tablar till Jönsson. Tidigt på morgonen kom ett kabelteligram från Europa och tio rapporter som alldeles viste vad telegrammet innehöll och ville veta vad Viberg nu ville göra. Det var nämligen avslag på Vibergs anbud. Reporterna stod i en intresserad krets som kring han när han läste det och ett beundrande mummel uppstigna när han helt kallt vände på det och baksidan skrev ut ett nytt telegram Jönsson Europa 60 000 Viberg kort och rakt på sak. Inte många minuter därefter vore extraplagorna ute med Vibergs telegram på första sidan under rubriker sådana som Amerika måste äga konstverket berömda konsthandlar höjer anbudet en amerikan fast en född utlandet och så vidare Viberg glömde att räkna bilarna den dagen. Han var upptagen med att fundera på vilket märke han själv skulle köpa. Tavelomsättningen gick nämligen raskt. Han sålde 23 Jönsson som han sa sig ha ämnat på att hålla själv och endast med smärta skylde sig ifrån. Vidare sålde han åtskilliga av det mindre stora namnen och det tyckte som om Brylander var mer i smaken än Fibon. I fråga om Brylanders tavelor hade ju köparen själv full frihet att välja tavlandsnamn en sak som mycket tilltalade de praktiska amerikanerna. Var och en av Brylanders tavelor kunde nämligen utan oläggen i ett kallas vad som helst. Flicka med bok, präjvran stilla vatten eller porträtt av herko passade nämligen precis lika bra. Brylander var en samkonstnad. Telegramväxlingen med Jönsson fortfål. Viber göd 70.000, 80, 90 och till sist 100 jämt och kampen om tavland som den kallades följdes med spänt intresse av hela publiken. Till sista telegrammen vore trådlösa till Jönsson hade stigit om bok på Nångare och var på väg till Amerika för att visa tavland. När Viber sände ut anbudet på 100.000 dollar blev det en lång paus i telegraferingen. Jönsson tvekade tydligen slets mellan begäret efter dollars och sin önskan att behålla det oförliggnilliga konstverket och publiken spänning var oerhört härdlig. Skulle Amerika få tavland eller inte? Amerika hoppades på Viberg. Pressen var under tiden inte overksam. Samtliga tidningar telegraferade nämligen till Jönsson även det och frågade om han nämnade antaga anbudet. Somliga fingrar till svar att han inte bestämt sig vilket ofördröljligen meddelade sig extraplagor. Andra fingrar svar alls och skyndade att trycka extrablad om den saken. Viberg sålde tavlor till svindlande priser och hans lager hotade allt mera att ta slut så att han måste telegrafera till Brylander och Filbom att det express skulle sända över hela sin produktion samt på att göra meran. Till slut kom Jönsson svar. Han accepterade. Tidningarna visste det före Viberg om han slog redan upp extraplagor med röda rubriker när Viberg fick telegrammet. Reporterna väntade sig ett uttalande av den numera store Viberg och det fingrade. Amerika har segrat så han enkelt nya extrablad. Viberg mötte Jönsson vid den flaggpröda hamnen i sin nya bil. Ett 30-tal reporters från skilda delar av landet vore också nere för att inte tala om den hörrande mängden. Jönsson som bar den underbara tavlan under armen föddes i triumf till Viberg's affär där tavlan skulle exponeras. Jönsson var lugn i det hänseendet. Det fanns ingenting att anmärka på den rämbrand han hade. Det var en bra rämbrand som hade gjort den själv. Tavlan hängdes på Vibergs vägg och tekelset följ. Ett beundrande sol stig upp från de församlade reporters var efter det rusade ut för att ge nya extraupplagor. Men, medan det trängde sig ut stannade en bil utanför och en liten gubbe steg ur. Varje reporter stannade som fastfrusen det han kände mannen. Det var den stora Frankfurtelkov-miljonären Augustus Peerschniller kände för sina stora konstsamlingar. Augustus stig in i Vibergs konsthandel och sa är den där tavlan komen? Ja, svarade Viberg den hänger där vill min herre taga den i skärskådande Nej svarade Augustus Peerschniller det ger jag fan i men den ska in i min samling slå in den och lägg den i bilen här en check på 200 000 räcker det svarade Viberg tvekande egentligen hade jag tänkt med något mera men för en så celeber konstsamlare skull så får den gå för det priset. Jag vill gärna ha den placerad i en fin samling Allright sa Augustus Peerschniller min är den finaste i världen Ajö men i dörren vände han sig skicka hem metalldösen Jönsson Brillander och Filbom samtidigt Viberg och Jönsson lämnade inte Amerika för att bli med senator det är och fortfarande kvar och har vid det här laget sålt flera Rembrandt en mestare än någon sin målat. Smaken för Brillanders och Filboms allster har gått över där ute men lika fullt köpte Viberg en tavla Filbom häromdagen för gammal bekantskaps skull. Trogen sin en gång uttalade princip betalade han precis vad den var värd. 3 kronor och 50 öre snitt 19 ett tavelfyn och slut på boken Göteborgsflickor och andra historieras igeströmmöj läst av Lars Rolander Tack för att du har lyssnat