 Egrid Csillagok, első rész, első fejezet. Ez egy LibriVox fálvétel. Minden LibriVox fálvétel közkincs. További információért vagy önkéntes részételért látogassanál a LibriVox.org címre. Felolvassa Malinger Diana. Egrid Csillagok, írt a Gárdonyi Géza. Hol terem a magyar vitéz? Első fejezet. A patagban két gyermek fürdik, egy fű meg egy leány. Nem illik tán, hogy együtt füröldnek, de ők ezt nem tudják. A fű alig hét esztendős, a leány két évvel fiatalabb. Az erdőben jártak, patakra találtak, a nap tüzesen sütött, a víz tetszett nekik. Először csak a lábukat már togatták bele, azután bele errezkettek tértig. Gergelynek megvízeszedett a gatyácskája, hát ledopta. Aztán az ingét is ledopta. Egyszer csak ottobizkolmesztelen mind a kettő. Füröldhetnek, nem látja ott őket senki. A pétsiút jó messze van oda, és az erdő végtelen. Ha valaki meglátná őket lenne, és nem ulas, mert a fiúcska csak haddján, az nem úrfi. De a lányka az a tekintetes Cseci Péter úr leánykája, kis asszony, és úgy illan tel hazúról, hogy senki sem látta. Még itt csupasszón is látszik rajta, hogy úri lány, kövér, mint a galamb, és fehér, mint a tej. Ahogy ugrandozik a vízben, a két kis szőke hajfanat ide oda röppen a hátán. – Dáldő! – mondja a fiúnak. – Úgy tjunk! A Gergőnek nevezett, soványka a barna fiú háttal fordul. A leányka belekapaszkodik a nyakába. Gergő megindul a part felé, a leányka meg a vízszínéllebeg, és rukdolózik. Azon van, hogy a parthoz érnek, Gergő belefogódzik a kákabokor zöltüstükébe, és aggodalmasan néz körül. – Jaj, a szűrke! – ki lép a vízből, és ide oda futkos, visgálódik a fák között. – Várjon vicuska! – kiáltja a lánynak. – Várjon, mindjárt jövök! – És azon mesztelen elnyargal. Néhány perc múla egy vén szűrkelavontér vissza. A lófején hitvány madzak kötőfék. Pössze volt az kötve a lábával, de el oldódzódott. A gyerekszó tanulcsapkodja a lovat egy sonfagaial, az arca sápat, hogy visszaérkezik a fürdő helyre, a lónak a nyakába kapaszkodik és lecsúszik leugrikróla. – Bújjunk el, mondj a diderekve. – Bújjunk el, törököt láttam. A lovat egy-két rendtársal fához köti, felkapkodja a földről a ruháját. – És fut a két mesztelen kisgyerek egy galagonya bokornak. Megbújnak, meglapulnak a bokor mögött az avarban. – Abban az időben nem volt ritkassága török az utakon. – S te, kedves olvasom, aki azt gondolod, hogy ez a két gyerek most ezen a nyáron fürdött a patakban, bizony csalódol. – Hol van már az a két gyerek hol? – És hol vannak mindezok az emberek, akik ebben a könyven eléd jönnek, mozognak, cselexenek és beszélnek? – Por az mind. – Hát csak tett félre az ideig kalendári mot, tisztelt olvasom, és veddelő gondolatban az 1533-i évit. – Annak az évnek a májúsában élszte mostan, és vagy János királyozurat, vagy a török, vagy első ferdinánd. – Az a kis falú ahova a két gyermek való, a meccsak egy völgyében rejtőzkodik. Valami harmincvályokház meg egy nagy külház mindössze. – Az ablakok olajos vászomból vannak minden házon, az úri házon is, de máskülönben olyan házak, mint a mostaniak. – A kis falú csűrű fáklombozzák körül, és alakók azt gondolják, hogy a török sohasat alál oda. – Hogy is találna? – A dút meredek, szekérnyom nincs, toroly nincs, az emberek élnek, ha annak a kis rajták faluban, mint az erdei bogarak. – A gergő gyerek apja valamikor kovács volt pécsett, de már meghalt. – Az asszony keresztes falvára húzodott az apjával, egy ősz, öreg parasztal, aki harcolt még a dósagyörgy lázadásában. – Azért is kapott meledéket a falú uránál, cseceinél. – Az öreg néha átment az erdőn pécsre, hogy kolduljon. – Abban éltek télen is, amit az öreg koldult. – Az urásák házából is csöppent olykor az asztalukra. – Hát azon a napon is a városból jött meg az öreg. – Legeltes meg a szürkét. – Mondott az unokájának. – Nem a vetszegény reggelóta semmit. – Így indult ki gergő a lóval az erdőbe. – Útközben ahogy elment az urásák háza mellett, a kis éva kibújt a kertajtón, és könnyörgött neki. – Derdő, derdő, hadd menjek veled! – Gergő nem merte azt mondani a kisasszajnak, hogy maradjon oda haza. Lesz ált a lóról, s vezette évát, a mertre azt kívánt menni. Éva arra kívánt menni, a mertre a pillangók. – A pillangók befelé röpültek az erdőnek, hát ők is arra futottak. – Végre, hogy a patakot meglätták, gergő fűre bocsátott a lóat. – Így kerültek ők az erdei patakba, és a patakból a galagonya bokor mögé. – Lapulnak. – Reszketnek a töröktől. – És a félelműk nem árnyíktol való. – Egy néhány persz múl a ropogás hallatszik a harasztban, és mindjárt rajts struztólas, fehér török süveg, meg egy barna ló feljelenik meg a fákalatt. – A török ide oda forgatja a fejét. – Ránézza szürkére. – A magas sötét pegykis lovát kantáron vezeti. – Most már látni, hogy a török csontos arcú barna ember. – A vállán diószín barna köpönyeg. – A fején tornyos, fehér süveg. – A félszeme be van kötve fehérkendővel. – A másik szemein már on a fameléköt öt szürkét vizsgálja. – Nem tetszik neki, az látszik az arcafint orgásán. – De azért el oldja. – Jobban tetszen a neki a gyerek, akit a lovon látott. – A gyerek jobban kérmint aló. – A Konstantinápolyi rabvásáron háromszor annyit is adnak érte. – De a gyerek nincsen sehol. – A török megnézi egy néhány fának a hátát, és felvizsgálódik a lombokra is. – Azután magyar szóval kiált. – Hol vagy fiúcska, gyerelő kis pajtás, függét adok, gyere csak elő. – A gyerek nem jelentkezik. – Gyerelő, te, ne fej, nem bántalak. – Nem jössz? – Ha nem jössz, elviszem a lovadat. – És csak ugyan összefogja egykézbe a két ló vezetékét, és visszi magával el a fák között. – A két gyerek némán és sápatton hallgattál eddig a törököt. – A függekínálás nem aldott a felőket a rémületdermetségéből. – Sokkal többször hallották othona, vigyen el a török szídás, meg a hajmeresztő török meséket, hogy sem akármi féle édesgetésre előbátorottak volna. – Ha nem mikor azt mondta a török, hogy elviszi a szűrkét, a gergő gyerek megmozdult. Ránézett évicára, mint ha tőllevárna tanácsot, és olyan arccal nézett rá, mint a kinek tűske szúri a talpát. – A szűrkét elviszik. – Mit szólnak othon, ha ő a szűrkenél kültér haza? – A kis év a mind ezekre a gondolatokra nem felelt, hol csinál kucorgot mellette? – Na, agy kék szeme megnetvesült a rémülettől. – Azon van a szűrkement. Gergő hallotta a lépéseit. – Na, agy lomha lépései vannak a szűrkének. – A szárazharaszt egyenesen csörög a lába alatt. – Hát viszi a török, csak ugyan viszi. – A szűrke! – Hebegi Gergő síróra torzul szályal, és fele mellé a fejét. – Megy a szűrke, megy. – Csörög az erdei haraszt talába alatt. – De most már elfeledkezik Gergő az egész világról, felúgrik és utánai ramodik, azon csupasson a szűrkének. – Bátsi! – Ki átja reszketve. – Török, bátsi! – A török megáll és elvigyörodik. – Jaj, de csúny a ember, úgy vigyörag, mint a harapnyi akarna. – Bátsi, a szűrke! – Rebegi sírva Gergő. – A szűrke, amilyenk? – És megáll vagy húzt lépésnyire. – Gyere, háthattéjetek. – Feleli a török. – Nese. – Azal elveti a kezéből a szűrke kantár szárát. – A gyerek most már csak a szűrkét látja. – A, hogy a szűrke nagydomhán megindul, oda szökik, és megfogja a kantárt. – Ebben a pillanatban ő is fogó van. – A török nagy erősújai átkapcsolják gyöngek is mesztelen karját, és ő felrepül a másik lóra, a pejre, annak a nyergébe. – Gergő síva alkodik. – Csít! – Mondja a török, előkapva a dálkosát. – Gergő azonban tovább kiabál. – Vicuska, vicuska! – A török arra fordítja a fejét, a merre a fiú. – Keze a tőrön. – Persze, mint a másik is mesztelen gyerek felembelkedik a fűből, visszadugja a dálkost és elmosoljodik. – Gyere, gyere! – Mondja. – Nem bántalak. – És megindul a két lóval a leányka felé. – Gergő le akar ereszkedni a lóról. – Gergő hátán nagyor csattan a töröktenyere. – Gergő tehát bőg, és ültön marad. – A török meg ott hagyja a két lóat, és fut a késlány után. – A szegén kis vicce menekülne mostan, de a prókalábak, és magas a fű. – Elbukik. – Csak ha marad rugoldozik, és siválkodik a török a lében. – Csit! – Szóla török, rácsak vaggömböjűjére. – Csit, mert mindjárt megeszlek, ha el nem hallgatsz. – Ham, ham! – A kislány áll hallgat. – Csak a szívecskéje ver, mint a marokba fogott verébé. – Azonban, hogy a lovákhoz érnek, újra kiszakat belőle a sikoltás. – Apuska, apa! – Mert a kécségbesés az gondolja, hogy elhallatszik a kiáltása minden messzeségre. – A gergő gyerek is bőg, az öklét a szemén forgatva sírja. – Haza megyek, haza akarok menni. – Hallgass, rondjos vattyú! – Riva a rá török. – Mindjárt két felé hasítlak. – És fenyegetően rázza az öklét gergőre. – A két gyerek elhallgat. – A leányka szinte ájult rémületében. – Gergő csendesen picogva ől a pej hátán. – És mennek. – Kérnek az erdőből. – A gergő gyerek látja, hogy a mecsak útján fölfelé szekeredő török nép tarkálik. – Lovas akinjik, gyalogos abaszok, tarka öltözetű szabad katonák. – Vírgoncki slovakon őlve szálingóznak hazafelé. – Az a csoport, amelyik előttük megy, valamit íz megrakott kocsít és szekered kísér. – A szekereken fehérágynemű, szekrények, ágyfák, hordók, vadbőrök, gabonázsdákok rendetlen összevisszaszágban. – A szekerek mellett megláncolt lábú, hátrakötött kező, búsrabokba allagnak. – A mi a nicsárónak három szekere és hétrabja van. – Öten vannak még kék, nadrágos, piros, csizmes, fehér süveges jani csárok, három pedig prémessapkájú, nagy dárdájú a szab. – A fél szemünek porral lepett, fehér strusztolleng a süvegellejétől hátra hajlottan, csak nem a háta közepéig. – Mik bent időzött az erdőben, a három szekér férre állott oldalt az út szélén, és helyet engedett a többi hazavonulónak. – A jani csárok nevetve fogadják a két gyereket meg a szürkét. – Mit lassognak törekül, az gergő nem érti. – Róluk beszélnek meg a lóról, az látszik rajtuk, mikor őránéznek meg viccuskára nevetnek, mikor a lóra néznek, úgy intégetnek, mit mikor valaki legyetkerget. – A törek feldobja a két gyereket a kocsira, az ágyneműtetejére. – Egy pufók haja donülott, megláncot lábúrab leány, arra bizza őket. – Azután egy szennyes zsákot old meg az egyik sapkástörök, és mindenféle ruhát húzkott kivelőle. – De az mind gyerek ruha. – Van köztek kis szoknya, kis szűr, pegykis melén, sapka, kalap, kis csizmák. – A törek előválaszt két kis inget, meg egy kis szűrt, és feldobja a szekérre. – Öltöztes fel őket, mondja a felszemő a lánynak. – A lány körülbőlül tizenhét éves, parasz lány. – Ahogy öltöztetél gyerekeket, megölleli és megcsokolja őket. – Hogy hívnak angyalkem? – Vicuska. – Hát téged lelkecském? – Gergő. – Ne sírjatok kedves, velem lesztek. – De én hazakarok menni, sírja Gergely. – Én is, sírja a lányka. – A rablány magához ölelőket mind a két kezével. – Majd hazavezet a jóisten, csak ne sírjatok. – Vége az első rész, első fejezetének. – Egrid csillagok, első rész, második fejezet. – Ez a Libri Vokszálvétel közkincs. – Felolvasa, Majlinger Diana. – Egrid csillagok, írt a Gárdanyi Géza. – Hol terem a Magyar Vítéz? – Második fejezet. – A falubelék utyák mérges csaholással ugrálnak körül egy fehér szakállú és nagyhajú zarándokot. – Le is húznák róla a csuhát bizonyára, ha nagy, keresztes végüb ottyával vitézül nem hadonászna maga körül. – Eleinte az út közepén ment, de hogy a nagy, bozontos kutyák mindegyre szaporottak, óvatosan neki hát rált egy ellalagban megszögelő sövénynek, és a hátát abban megvetve várta, hogy valaki előjön és megszabadítja az ostromtól. – Azonban, akik elő is jöttek a nagyugatásra, azoknak a szeme a faluba vágtató öt Magyar Vítézre fordul. – Egy piros köpönyeges, szőked dali alovagol elől, darutolla süvegén. – Előtte a nyergen kereszt befektetett puska. – Könnyű, megy színzekéje alól páncélink csillog. – Mögötte négy másik vítéz. – Hogy beérkeznek a faluba, jobbra barra forgatják a fejüket, mint ha valami csodavolnanak a falunak minden háza. – A cessei kapuja előtt egy dárdásparasztemberült, kövenült és szúnyók ált. – A robogással fölhorkant az álmából. – Sietve kitárta a kapu másik szárnyát is, és alovagok beugrattak a hídonát az udvarra. – Cessei ott gubbasztott a szérüárnyékán, mint valami vénsas. – Néhány jobbágy a nyírtott bírkát, a kezükben olló az oldalukon kard, ilyen világ volt akkor magyarországon. – Cessei meglette a vítézzeket, fölkelt és elég baktatott. – Furcsa járása volt az öregórnak, az egyik lába nem hajlott értben, a másik nem hajlott bokában. – De hogy is hajlott volna, mikor fából volt mind a kettő. – És a jobb kezei siányzott, a vászontzekeúja csak lötyögött a csuklóján. – A darutóles vítézlaugrottalóról és a lovakantárát az egyik közvítéznek dopta. – Cessei hessietett. – Dobbó istván vagyok, mondta a süvegét levéve, bokáját összeütve. – Hosszú csontos legény, de csupa erő minden mozdulata. – És a szeme hegyesen néző, erős szürkeszem. – Cessei hátradukta a kezét. – Kinek a hadában szolgálsz? – Most a török bállintében. – Ez szerint ferdinánt híve vagy, nisten hozott ecém, és kezet nyújtott neki. – Egy pillantással végig nézta a pari pályát, másik pillantással akargyát. – Hát miszi el hordoz erre? – Még bizonyvágytján palotáról jövünk. – A mórévárából? – Nem a mórévárra az már. – Hát? – Most éppen senki. – Még várnak se vár az már, hanem kőhalom. – A zörek falábú elbámult. – Leron tottátok? – Földig. – Ála is tennek. – Na, gyerebe a hűvös reöcsém, ide a tornátssalá. – Nézz csak annyuk, vendégünk érkezett. – Leron tottátok? – Kiáltott újból elbámulva. – A kis kövér úriasszonyott forgott már a tornátszon. – Aztalt igazította zárnyékra egy cseléddel. – A másik cseléd megnyitotta már a pincaajtót. – Hogy is hívnak öcsém, bodó vagy dobó? – Dobó is van. – Dobó pista! – Szóld cessei, bemutatva az ifjúta feleségének. – Aztán intézkedett, hogy a katonák is bort és ennyivel út kapjanak, és egyben a papért is futtadott. – Mi előtt leülnék, bátyám, mondott a dobó. – Meg kell kérdeznem, hogy nincs eit móré, mert én ötkerösem. – Nem láttam a gézen gúz haramiáját, de ne is lássam, csak az akasztófán. – Dobó a fejét csóválta. – Akkor rossz nyomon járunk. – Aztán vizet kért. – Hát várj, mindjárt hozzák a bort, mondott a cessei. – Vizeti szok, haszomjezok, felált a dobó, s fölfogta a nagy csöcsös korsót, és a szájához emelte. – Megengedni, bátyám, hogy estigít pihennyek? kérdezte a vízután szakadó jóízi sóhajtással. – De első merezlek egy néhány napig, ha vagondolsz. – Köszönöm, nincs most farsang, esti tovább megyünk. – Hanem a vasingemet szeretném letenni, kutya melegez ilyen időben, ha csupajukból varták is. – Mik dobó a szobában vetkeződött, beérkezett a kapun az arándok is. – Te a baráttól jasz? – Szólalt rátszetsz egy a fejét föl emelve. – Attól, felelte bámulva az arándok. – Honnan tetszik tudni? – Nem boszorkenságból elhiheted. – A szakállat borzsírtol fehér. – Azt az első szempílantással megosmertem. – Igaz, felelte az ember. – Eből látom, hogy messziről jössz hozzám. – Az is igaz. – Nekem pedig messzeföldről nem igen izenget más, csak a sajó ládik guardián, aki a tjánfia. – De ezt nem guardián az már régen, hanem a király barátja. – Azt is tudom, üssze meg a menjkő a gazdájával együtt, hagyhívnak. – Vasány imrének. – Hány ezt endős vagy? – Harminc. – Na, hát látsuk, mi hirt hoztál? – Az arándok leült a földre, és a csuhája béléseét bontogatta. – Istentelem melegség van erre, tügynyögött jókedüen. – Azt annyi a török, mint a légy. – A barátnak köszönhetjük meg a királyodnak. – Na, ha van pakolba, vartad úgy azt a levelet. – Vasány jelövont a végre a kis, vörös pecsétes levelet, és át atta. – Agyatok enni inni valótennek az embernek meg szállást is. – Szólt szesei a feleségének. – És feltört a pecsétet. – Kibontott a levelet. – Az, szólt a leveből belehúnyorítva, a barát írása. – Tisztam, mint a nyomtatás, de igen a pró. – Én ugyan elnem olvasom. – Az arándok bejebbült a diófának az árnyékában. – Bizonyosan jót ért pedig, mondotta. – Mert nem nosított, hogy csiesek. – Mikor nagy pöcsétes levelet küld, mindig sírt nem kell. – Ez csak olyan kis pöcsétes, nem ország dolga. – S hogy ígyből sem megkülönböztette a leveleket, elégedett arcal húzott egyet az elégetett boros fazékból. – Az Aszany is a kezébe vett a levelet. Nézte alul, felül, és nézte a szét töredvezett pecsétet. – Az arándokhoz fordult. – Egészséges a gyuri bácsi. – Az arándok sajtot evett, nagyot nyelt. – Nem betegassoa. – Egy bika fejű vállas, és erős, vénpap fordult bál kapun. A jöve véngy felállott, és kezett akart neki csókolni. – Pápista vagy, vagy új hitű, kérdezt a pap. – És melközépigérő fehérszakálácsi magatta, hogy az arándok kezett ne csókol hason. – Pápista vagyok, felelt az arándok. – A pap akkor elfogadta a késcsókot. Bementek a szobába. Ott a pap az ablakhoz állott, és magyarul olvasta a deák levelet. – Kedves sókorom. – Különös, tompa hangja volt a papnak. A mással hangzókat csak sejteni lehetett a beszédében. – De azért, akik megszokták, értették a beszédét. – Folytatta. – És kedves juliska. – Isten töl a jó egészséget és zavartalan életet kívánok mindjájatoknak. – Továbbá arról értesültem, hogy ott a tividékteken napról napra dúl holmó ré, hol a török. – És hogy már csak a fölthöztapat jobbágyság maradt meg a helyén. – Aki tehetti fut, ki a felvidékre kipediglen által a némethez. – Hát ti, ha még életben vagytok szerelmesim, és ha még ott vagytok keresztesen, ti is mencsétek magatokat. – Beszéltem ő felségével, hogy téritse meg akárotokat. – Ne olvasd tovább, pattan felcescei. – Ebnek kell, ebb kegyelme! – Csendesen kedvesem, csillapította az asszony. – György okos, györgy tudja, hogy mizápolyától nem fagadunk el semmit. – Halgass a végig kegyelme de levelet. – A pap összeráncolt a bozontos szemöldökét, és továbbb olvasott. – A királygyja nem adhatja vissza sársadot, de van egy falunna, hogy várott közelében. – Hagyd a ba, hagyd a ba, bállint! – szólt csecei a haraktól, ki tüzesedve. – Már más következik, felelt a pap. – És olvasott továbbb. – De ha már úgy belétsontosodott volna az irántavaló gyűlölség, – Belém, belém! – kiáltott az aztal a csapva csecei. – Semmezen, sem a más világon, – vagy ha ottan, hát ott is csak fegyverrel. – A pap továbbb olvasott. – Itt budán az én kis háza müresen áll, – és mi nem sokára nagyváradra költözünk. – Csak egy ijártól, akik benne az alsó házban. – A felházi három szoba jüres. – Nem kell, kiáltott csecei fölkelve. – Az ápaja pénzén vetted, barát! – Düljön ezt, ha bele megyek. – Tudod is te, hogy azon vette? – szólt a papbosztusan. – Hát hajörökség? – De csecei már nem hallgatott rájuk. – Dülhösen kiektetett baktatott a szobából, – és végikapokott a tornácn. – Az a rándokot falatozott a tornácn végén a diófalat, – megállott előtte haragos peckesen. – Mondd meg a barátnak, hogy tisztelen, – amit írt annyi, mint ha nem írt volna semmit se. – Hát nem visszek levelet? – Nem. – Azzal tovább baktatott ki a szérüre. Fölés alá topogott a napon, – olykor jobbra bara csapkodott a botjával a levegőben – és haragosan mormokta. – A fejem még nem fa. – A paraszok buszgobban nyírták a birkát. – A kutyelkistával aphúzottak, – még a ház is, mit ha lejjebb csúszott volna a parton. – Az asszonya pappal a tornácn állott, – a pappa vállát vonogatta. – És ha nem örökség is, mondotta, – munkájából való szerzemény a barátnak, – annak adja, akinek akarja, – hát Péternek adja, – akkor a száncecei ház, – és nem parancsol benni a királyse. – Dobó kilépett a szobából. – Az asszony bemutatta őt a pappnak. – Cecei is visszatért, és ráhörkent a pappra. – Te papp, te megfordultál, – te még utóbbi beszegőciánoshoz zászlótartónak. – Te meg vénségedre lehet ezt a magyar nevet, – mordult vissza a papp. – Te beállsz Hóhérnak, rikácsolt Cecei. – Te meg Németnek, bőszült fel a papp. – Hóhér, Német, – Sintér, hazaáruló. – A két őszember szinte kék volt már a dütől, – ahogy egymásra hordítozott. – Dobó csak azt várta már, – hogy mikor kell őket szélválasztania. – Ne veszek egyenek az isten ágyamek egyelmeteket, – mondott a nyugtalanul, – vagy inkább veszenek össze a törökkel. – Nem értette ezt a csin, – felett Cecei a székrezöttjembe. – Ennek a pappnak a nyelvét vágatta lesz a pojai, – nekem meg a jobb kezemet. – Hát nem balondesz, hogy a maradék nyelvével szap ojait védi. – Ha csak az én ellenségem volna, – felett a papp is megcsöndesült hangon, – régen megbocsátottam volna neki, – de azért még így is azt mondom, – hogy inkábbül legyen az ura a magyarnak, – hogy sem a német. – De bizinkább a német, – mindsem, hogy a török, – kiáltott ismét Cecei. – Dobó közbe szólt, – hogy a két ember megint össze ne horgoljon. – Jónak egyik se jó az igaz, – várnunk el valameddig, – hogy állítte a német erőt a török ellen, – meg, hogy csak ugyan el akarja – János adni az országot a töröknek. – Eladta az már öcsémre, – igen. – Nem hiszem, – felelze, Dobó, – neki soha se kellett a török, – neki csak a korona kellett. – Az asszony egy tárántott csirkétett az asztalra, – az illatos pirossul csirke láttára – eltűnt a méreg varössége a két öreg arcáról. – Hej, mikor olyan fiatal voltam, – mint előcsém, – mondott a Cecei jókedvel, – hány esztendős vagy? – Harminc egy, – felelze, Dobó, – bizony ma holnap engem egy sem mond, – senki fiatalnak. – Még az ember meg nem házasodik, – mindig fiatal, – de hogyan Manóba is nem házasodtál meg? – Nem értem rá, – felelte, Dobó, – én bátjám gyerekkoromóta, – mindig hatban vagyok. – Hát így jó, – így él a magyar, – világ eleje óta, – azt hiszettán, – hogy én táncolásban sántultam, – meg mind a két lábamra, – én bizony a csém, – kinizsivel kezdtem, – hát eskirei engem a nevemről szólított, – aztán végeztem dózsával, – aki elhid nekem, – a hősök hőse volt, – fölvette a színik töltött ómpoharat, – és szólt jó kedvűen, – isten szerezse a magyar – és tégedöcsém kiválóképpen, – adjon győzelmet a kardodnak, – széblányfeleséget jól magadnak, – tudsz esakkozni? – Nem tudok, – felelte, Dobó, – elmoslyod vezen a gondolatszökemlésen, – és kijürítette a poharet. – Jó erős veresbor volt, – gondolta magában, – most már értem mitol olyan mérges az a két öreg úr. – Na, nem is leszel, – akkor jó hadd vezér, – mondott a cecei. – Nem, – a keletiesen harcolnánk, – sereg, sereg ellen, – mink csak magyarosan harcolunk, – ember, ember ellen, – erre pedig a saktából nem tanít. – Eszerint még is tudsz? – Nem, – csak éppen ismer a majátékot. – No, hát ha majd tudsz, – másképpen itjesz róla. – Egy órai saktban a csém átéli az ember, – egy igazi csatának minden forgását, – minden tüzét. – Kegyelmetek talán mindig sakkoznak itthon? – Mink, soha, – két tüzes embernek nem szabad összeülni esakra, – ha sakkoznánk, összevesznék rajta. – Már pedig a csém mink együtt tollasottunk fel az öreggel, – együtt éltünk, együtt harcoltunk. – Együtt is fogunk meghallni, – fejezte be a pabbólogatva. – S a két öreg barátságosan nézett egymásra, – és összekot szintotta a poharát. – Denini, – szólt szetsélye a bajúszát megtörülve, – mégis derék ember az a ferdinand, – hogy ezt a rókamórét kiugratta a várából. – Nem csak ferdinand, – a két király közösen, – kettejük hada volt, – sokalták már a gasságait, – mert utóbbi már a sírokat is felforgatta. – De mégis csak ferdinand küzdött jobban ellene. – Nám, inkább János, – ferdinán csak törökbálinknak iszend, – jánosnak meg otthon bányázküldött. – Faldöntésre? – Arra, török hadis volt velünk valamelyes. – Persze, a János zászlai alatt. – Az alatt, hogy vinnél az ördög az ilyen segítséget, – mindig rabol van, mennek hazafelé. – Azok a disznó a kintjik? – Azok. – Könnyen elbántatok avval a várral? – Nem mondhatnám, kemény falakba lépült az. – Faldöntő ágyut nem hozott egyik félse. – A sugár ágyumánk mit ér? – Jártam ottan, szólalt meg a pap. – Ciklavár az nem palánk. – Hát nem ották meg a várrat? – Nem. – Neki kellett állítanunk az ötven bányázt a ciklának. – Nagy és nehéz munkájuk volt, mondhatom. – A csákányok cikráthánytak a köven, – és a vasodak egy egylök és se alig egy újnyit vartak a cikla oldalba. – De végre is sok kéznek még a kő is enged. – Ferrobbantott, tátok? – Először beizentünk mórénak, – hogy az akna tele van már porral. – Akkor azt izente vissza, hogy várjunk reggelig. – Vártunk. – Mit tett az alatt a gonoszrúka? – Összehitt a várnépét és biztatta őket, – hogy csak tartsák a várrat keményen. – Ő kioson és álfut segítségért. – Jó, felelték azok, de mi a biztosíték, hogy vissza is térsz? – Itt maradt mind a két gyermekem, – felelt a alator, – és minden arany ezüst marhám, – mit kívántok többet? – És leereszkedett a kötélen a várfaláról. – Elillant. – Mink persze a nagy sötédségben nem láttuk. – Mikor aztán a nap fölkelt és se fehérzászló se követ se kaponyítás, – felrobbantottuk az aknákat. – Nem halacott ide? – Hegyeket rázó dördülés volt. – A falakot leomlottak. – Mink meg be a várba? – A vitézeink olyan dühösek voltak, – hogy mórjélnek minden emberét leöldösték. – A gyerekeit is? – Azokat nem. – Egy nagy boltozatban találtuk meg őket. – Szép két kis barnafiú. – Azóta ott vannak János királynál. – Hát timos mórjét keresitek. – Csak egyet kanyarottunk erre mórjért ezzel a négy emberemmel, – mert utközben egy csősszel beszéltünk, – akinek a pinceljében hált. – Azt mondta, hogy erre Pécs felé tartott. – Te magda? – Szólt hátra fordulva az, – az utvaron súról ócserlédnek. – Merre van vicuska? – Nem láttam, feleli a leány. – Ebbed után a kertben játszott. – Szaladj csak, keres meg. – Az én kis lányom, – Magyarászt a cecei dobónak, – Vénségem rajendékozott meg az istem vele, – majd meglátod milyen kis csündérilana. – Fia nincsen, bátjam? – Nincsen, feleltesz a moruant cecei, – Hiszen ha fiam volna öcsém, – még a kezem is kinőne, mint a ráké. – Azonban a gyerek nincsen. – A nagy beszélgetésben levél olvasásban, – mindenki megfelelt kezett a kis viccáról. – A leány cseleideknek, de hogy is volt rá gondjuk, – mind ott talál dolgot az udvaron. – A vitézek a bajuszukat pedörgették, – a lányok a szoknyájukat hedergették. – Úgy mulattak, mint ha valamennyi vitéz, – mind leány érzőbe jött volna ceceihez. – Csak ha martűvét esznek mindent a házkörül, – megkutatnak minden bokrot, – minden játszó helyet a faluban. – Hol van katónéne? Ő vigyázott rája. – Meg lehet, hogy elalutt, – és az alatt kiment a falubbal a gyerek. – Senki se látta. – Egy fiúcska a kert mögött beszélt vele délután. – Kiment el a kert mögött délután? – Senki, csak a gergő gyerek. – Az öreg apja lovát vitte fűre. – Lehet hol a gergő? – Asszint sehol. – Bizonyosan kiment a lóval az erdőbe. – Ó, gyermek ki, meggondolatlanság. – Hány szor megmondták neki, hogy a szedresentul nem enyen a lóval? – Összekutatták a falukarul az erdőt, – már dobójék is segítenek. – Megnéznek minden fát, minden cserét, árkot, völgyet és bozótot. – A gergő anya is jajgatva keresett. – Az öreg katóra rákadtak az erdőben. – Az is keresett már régen. – Srekették ki a bálta a torkát azóta. – Végre este felé az egyik cseléd megáll és nagyot kiált. – Meg vannak! – Na, hálistennek, hol vannak? – A ruhájuk itt van. – A ruhájuk, bizony, csak a ruhájuk. – A patyolat ingecske, piros karmazsincipőcske, – Sárga tafota szoknyácska, – Meg a gergő gyerek inge gatyája kalapja. – Látszik, hogy füröttek. – A patakpartján csak ugyanodtan nyomuk a puha fővényben. – A nagyobbik láb, amelyiknek szél vannak nyilva az újjai, – Az a gergő gyereké. – A kisebbik láb nyom a vicuskájé. – Bizonyosan belefulladtak valahol a vízbe. – Vége az első rész második fejezetének. – Egrít csillagok. – Első rész harmadik fejezet. – Ez a Libri Vauxhall vétel közkincs. – Felolvassa Mylinger Diana. – Egrít csillagok. – Irt a gárdonyi Géza. – Hol terem a magyar vítéz? – harmadik fejezet. – Az én nevem Margit. – Szólítsatok csak Margitnéninek. – Mondta a kocsinülő rab leány. – Meséleknek tek. – Sok mesét tudak. – Hová valók vagyok édeseim? – A faluba. – Felelte könnyer szemmelt gergő. – A paluba. – Felelte a kis leány is. – Melyik faluba? – Itt az erdőbe van. – De milyen eve annak a falunak? – A neve? – A nevét nem tudom. – Kövérképüliány volt a magát Margitnak nevező, – És minik csókra álló szájú. – Az arcait ott seblős, – És a nyakán kéküvekből való gyöngyött viselt. – A törökök egysomogy megyegi pusztáról ragatták magukkal. – A gyerekek feleletére állgondolkodott, – Aztán rongyokból bábutkatott vicuskának. – Ez lesz a vicuska babája. – Sárga a kendője pirosa szoknyája. – Öltöztetjük, ringatgatjuk, – Táncoltatjuk, altatgatjuk. – Halad a rabkocsi csendesen. – A kocsi mellett egy széles mellű parasz legényballag, – Meg egy rajás cigány. – A cigányon sokszorosan volt az ott kékna drág, – És ugyanolyan dolmány van. – A dolmány a belső zsebéből egy fasép tölcsére áll ki. – A kocsi másik oldalán egy fekete tógás papvánszorog, – Meg egy nagy arcu paraszt ember, – Aki lehet már negyvenesztendős. – A pap fiatalabb. – Széles arcul magas ember. – S ezt a kálla se bajusa, – De még szemöldöke sincsen, – És vörös, mint a cékla. – Csak a két szeme bogar a fekete. – Őt bizony ezelőtt egy néhány napval forró vízzelön tözgették a törökök, – Hogy aggyellül a templom kincseit. – Holtak is az ő templomának kincsei? – Hát mondom, mindezek rabokszegények. – A lábukon lánc. – A kezük kinek elől, kinek hátul, szintén vasban. – A legény a szigányjal, – A pap apar azt a lössze is van lánszolva. – A legény mezít láb. – Pilincsét a lábán ronyjókkal béleltek örül. – A ronyjók már véresek. – Álljunk meg! – Könyörgöt hátra fordulva olykor. – Hadd igaz így csamm meg a bilincsemet. – A janítsárok azonban rássehederítettek. – Törökül feccsegtek egymással, – És legfejebb csak egy bosszus tekintet volt a feleletük. – Gergelynek rátapotta szeme a legényre. – Milyen nagy a keze? – És milyen veres lájbi van rajta? – Nem fél. – Ha a két keze nem volna hátra láncolva, – Tán mindjáll futna tölle a török. – A legény csak ugyan nem feld. – Fölemelte a fejét és ráordított a mellette lovagló görbehátu törökre. – A tűzzemény szembek benneteket, pogány farkasok. – A spárgáspár, szólott le margit a kocsi tetejéről. – Viselje békina sorsát, amint csak lehet. – A nap látja már nyugvóra hajlik, meg kell állaniuk. – Ahogy erre megtörülgette a szemét, a két gyerek is sírva fakatt. – Hazakarok menni? – Bömbölte Gergely. – Apához? – sírta a kis éva. – A törökök csak ugyan megállottak. – A törökök a lóról és korsót vettek elő. – Mosogatták a kezüket, lábukat, arcukat. – Aztán letérdeltek egyenessorban nap kellett felé. – Megcsokolták a föllet, és imádkoztak. – Ez alatt csend volt. – Ha leján lemászott a kocsirol, és az ingeszéléből rangyott hasított. – Körülte kerte vele a legény lábát, és útolta vissza jóságos vigyázattal a bilincseket. – Álgyom meg az istem, Margit! – Mondott a sóhajt vala legény. – Az élre ha lehet, teszünk rá úti lapút kelspár. – És sírásra fancsal odott az arca. – Minden órában sírt egy néhány percet, de mindjárt dalolt is utána a gyerekeknek. – Mert mikor ő sírt, azok is sírtak. – Hei, de íhes vagyok! – Fakat szóra a cigány, ahogy ott őt mellettük a porban. – Három kenyeret megennik egy magám, meg két oldal a salonnát. – A kocsi is szintjelláncolt lábúra a legény, elmosőzott a cigány sóhajtására. – Maga műséhes vagyok, felállta a törökre megvetően pillantva, de főző kis estére olyan paprikás húst, hogy mindnekünk marad. – Hát te vagy, játss! – A teszóra megrándult a kocsi isnak a szemöldöke, de aztán mégis felállt. – Csak este, napparra bolnak ezek maguknak ebédet is. – Hát mi út a solgása kontjas uraknál? – Három napja. – Nem lehetne elfis teregni valahogy? – Nem, ezek től soha. – Nézd, milyen csizma van a lábamon. – Felmondta a lábát az üléseből. – Ne híz, vastagláncok csörtültek fölvele. – De hát ha ma nem főzsöl? – Tűnődött aggódva a cigány. – Bizonyosan főzök. – Tegnap olyat főztem nekik, hogy úgy nyalták utána a szájukat, mint a kutyák. – Bár csak én is nyalhatnám már a sajamat. – De már nem is tudnám, hogy van sajam, hanéha nem besélnék. – Bort is raboltak délben, itt van a sarogjában. – Nem is ikaterek, te! – De ezen nem török ez egysemikor bort lát. – Na, akkor nekem innepen van. – Újjongott a cigány. – Benne utárt pikulások nekik, hogy még táncra is kerekkörnek tűle. – A felszemű janicsár az imátság végeztével nem indította meg a kocsikat. – A helytetőről már látszott a völgyben az esti szürkületbe befátyalozott város. – A magyar fészek. – Darazsak laknak benne. – A törökök tanakottak. – Azután a felszemű janicsár odaszolta kocsisnak. – Utánam, be az erdőbe. – Bevitték a kocsikat szekereket. – Jól be, valami öt percig tartó menéssel az erdőbe. – A nape közben lesüljett a fák között. – Az erdőre homály borult. – A tisztajégen előt ündökölt az első csillag. – A törökök egy alkalmast tisztáson kipányvázták alovakat. – A pap kezét feloldotta a janicsár és rákjáltott. – Tüzet ragsz. – Éjnest jabban értem! – rikkant fel a cigány. – Cságos, méltóságos, terekur. – Csáokolom, kezít lábát, hadrákjáként tüzet, nekem az a mesterségem. – Algas! – Böffent rájja a török. – Három asszonyt is elszabadították, hogy segítsenek a tűz készítésében. – Az asszonyok aztán a pappal harasztott, és szárazággat szettek a közeli fákalat. – A céllal, taplóval csak hamar tüzet gerjesztettek. – A kocsist is felszabadították az ülésről. – Olyat, mint tegnap! – mondta neki a felszemütörök. – Meglesz! – felált a kocs is. Vizettet fel egy nagy vas kondérban a tűzre, és hogy a pappacigányal hamarosan megnyúzt a zürött, értőkézzel aplózt a bela a kondérba. Hullott a húsra, veres hagyma is, meg paprik a bőven, és bizonyára aprított van a burgonyát is a lébe, de ez főképpen azért nem se legette, mert nem volt burgonyája. Tudták is ebben az időben mi a burgonya. Az urak ugyan már nagy ritkaságképpen kóstolgatták, de neve még nem volt. Csak ebéd után tették azt arra nagy uraknálcsemegének. A tűz körül valami húsz különféletörök heveredetle. A kocsikat szekereket kerítés körbeállították. A lovakat kipányvázták kívül a szekereken. A rabokat összehajtották egy csoportba. Tizen négyem voltak összesen, kilenc férfi, meg öt nő, a két kisgyereket is bele számítva. Csak eldültek szegények a gyépen. Némelyükük mindjárt el is a lutt. A kis vicca is a lutt már az ágynemüthetején. Fejét a margitolében nyugasztva állmadott, és jobjával a mellecskén tartott a hitvány kis bábuját. Gergő mellettük hasalt. A tenyerébe hajtotta az arcát, és álmosan nézett a törökökre. A felszemű janítser rájuk pillantott néha. Ott hajtőket a leány alakocsítetején. A tűz magas lángaléget. A törökök ölték a bárányt, a tyúkot, a libát. A rabok buszgondolgoztak az étel elkészítésén, és alig negyed óra múlva már javában rotyogott a züztökben és kondérokban a hús, és pirultak a combok a nyárson. A török egy tarhonyás zsákocskát oldott meg. Az erdei levegőbe étvágyindi tóételszag vegyült. Vége az első rész harmadik fejezetének. Egrít csillagok. Első rész negyedik fejezet. Ez a LibriVox fálvétel közkincs. Felolvassa, Mallinger Diana. Egrít csillagok. Irt a gárdonyi Géza. Hol terem a magyar vítéz? Negyedik fejezet. Egy óra nem telt belé, és az Andráskocs is olyan pofont kapott, hogy két ölet röpült a kalapja. Hogy a hetedik pokolemészen el? Ordizod rá a felszemű janicsár. Mennyi paprikát tett télebb az ételbe? A paprikása raboknak került, a cigánynak nem csekkéj a römére. Magukatörökök a nyársonsült szobákokat osztották me maguk között. A hordókel közben csapot kaptak. Böglékben és tőkökben itták a törökök a magyar bort. A cigány fölkelt. Megtörült-e a száját a kezébe, a kezét meg a nadrágjába, a szenítsi cserget. Nagyságos, méltóságos gyamarzsák úr, csókolom, kezít, lábad, ha pikulazsak egyet a tisztelt vendéksége remére. A gyamarzsáknak nevezett félszemű, valójában yumurdzsák, megfordult és gunyasán súnyorított. Édekuk a rékolnáda magyar, tudj e? A cigány kedvetenül kügyorodott vissza a zevők közé, és a fakanalat elgondolkodva forgatta. A törökök is ettek ittak. Közben csereber éltek, osztoszkottak is. Egy lelógó bajszú Komorakinji kis vasszekréntvet le a kocsíról, fölfeszítették. Aranypénz, gyűrűk, fülbevalók döltek ki belőle. Osztoszkottak a tűzmellet. Gergő álmos volt, de nem tudta levenni a szemét az ötörökéról. Félelmetes, különös arc volt neki az a csupa bőrfej. Mert ahogy a süvegét letette, egybeolvadt a feje csupasság az arcának a csupasságával, és furcsen nevetett. A foga inye is kilátszott, mikor nevetett. Vastag szarvas bőr övet húzott elő a dolmányalól, hogy a pénzt megoztották. Az öv már dúzzat volt a pénztől. A török fölkelt, és a szekerek mögément, ahol a lovak legeltek. Gergőnek rajta áltate kintete. Látta, hogy a török hogyan húzki hátul egy fapecket, és hogyan rakosgatja bele egy kis nyílásan át a pénzét a nyerek kápába. Hát, te miért nem eszel? Szolta pap gáspárnak. A legény a csoport szélénült, és komorran nézett maga elé. Nem kell. Felelte. Kis időmulva oda szolta papnak. Ha tisztelendő uram elvégezte, egy kis beszédem volna ha meghalgat. A pap letette a fakan alatt, és oda csörön békelt gáspár mellé. Hát, mik el fiam? Tisztelendő uram. Szólott a legény sötéten. Gyontasson megengem. Minek? Annak. Felelte a legény, hogy tisztem mennyek a másvilágra. Messze vagy még te a tolgáspár? Nem olyan messze, mint gondolja. Pílantást vetett a törökök felé, és hajtatta. Mikor elvégzik a vacsorát a rabok, idejön az a török aki engemet megfogott. Idejön, hogy a kezünkre zárja a békót. Hát én azt megölön. Netedd azt, fiam. Már pedig én megteszem tisztelendő uram. Mikor idejön, elkapom az egyik kését és bele szúram, bele a hasába a kutyának. Hát csak gyontasson megengem. Fiam, mondotta nyugodtanapap. Én nem gyontathatlak meg, mert én luteránus vagyok. Új hitű? A neve új hit, fiam, de valójában ez az igazi réki hit, amit a názára ti Jézus ránk hagyott. Mink nem gyontatunk, csak gyónunk. Mink azt tartjuk, hogy az isten látja a lárkünket. De minek veszetenédel magadat? Látod, itt még magyar földön vagyunk, és pécsítvan alattunk. Már sokszor megtörtént, hogy a magyarrabokat megszabadították. És ha nem szabadítanak meg? Istenjóság a elkísérhet az utunkon. Van olyan ember, nem egy, akit otta török földön érel az isten szerencséje. Rabláncom megy oda, és úrral válik ottan. Aztán csak haza kerül. Gyere, fia, megy él. Az evés megcsillapít. A legénykomorannézet maga elé. A pap újból megszólalt. Minek hívtál, ha nem hallgatsz rám? A legényere fölkelt, és oda ván szorgott a többi közé. A rabok több nyire fiatal és erős emberek. A nők között van egy kis soványronnyos cigányasszony is. Annak a kezelába a cigány szokás szerint börzsönnyel van, bepirosítva, de még a haja is. Időnkint hátra veti a fejét, mert a haja a szemébe lóg, és gyakorta szól cigányjelven sárközivel a ragyársz cigányjal. – Talán a feleséged? – kérdezik a rabok. – Nem, feleli a cigány. Eddig még egyszer sem óta. – Hát mit beszélgettek cigányul? – Asz mondjása zsassony, hogy ha tűzsmel érestenék, megmandaná a jövendőnket. – A jövendő isten kezében van, szolt rájuk a papp. – Ne cselek egyetek az ő nevében semmi komédiat. – A férfiak között két idős ember is ült. – Az egyik egy cebb helyes arcu szótalan úrforma ember, akirol nem leted tudni, hogy úrre vagy cigány, mert semmi kérdésre nem válaszolt. – Az az ember éget puskaporszagot hordozott magával. – A másik a terebées arcu paraszt, aki a pappal volt egy beláncolva. – Mindig mereven néz, mint ha csudálkozna, és úgy lógatja a fejét, mint ha a feje sokkal nehezebb volna, mint más ember fiáé. – Az igaz, hogy nagy is a feje. – A rabok, ahogy ott ették a paprikás őrü húst, csöndesen beszélgettek. – A szabaduláson kezdték persze, hogy hogyan lehetne a törököktől megszabadulni. – Se hogyan? – Szolt röviden a nagy fejű paraszt. – Lenyelte a kanál húst, és folytatta. – Én tudom, én már kiszolgáltam egy rapságot. – Konstantiná pojban? – Kérdezték egyszerre hárman is. – Ott, felelt a paraszt, mélyen bele már tva a kanalát a vaskondérba. Tízeztem, de igysöpörtemén a törökföldet. – És hogyan szabadult meg? – Hogyan? – Hát ingyen. A jézus palásti alatt. – Egyszer felhoztak belgrátba. – Onnan szöktem meg, átúztam a dunát. – És milyen az a rapság? – Kérdezt egy 16 éves savó szabülegény. – Bizonyosim, felelt a búsan a paraszt. – Nem sok tjukmult ki miattam a világból. – Gazdagnál szolgálta. – Kérdezte egy hang a kocsialól? – Magánál a császárnál. – A császárnál? – Mi volt kend a császárnál? – Főtisztogató. – Mi csod a főtisztogató? – Hát mit tisztogatott kend? – Az istállóját. – Hát az asszonyokkal, hogy bánnak? – Kérdezt egy fekette hajumanyecske. – Az ember vállat volt. – A meiteg fiatal, ott is csak asszony, csak hogy török asszony, de jobbára csak cseléd. – Verik az asszonyt is? – Két hogyan? – A papfölkelt. – Eszerint kend össmeri az utat? – Bár ne össmárném. – Felállta az ember. – A papföltette az egyik lábát a kerékagyra, és a tűz odasugárzó világoszságánál a szemét helyezve nézte a lába szárára lakatolt széles, sima vasat. – Aprók arcolások látszottak azon. – Valami rapfölyegyzései voltak, egy hosszúd szemvedései húszóban. – A pap olvastál szabakat. – Nándor fejér vártól hizarlik egy nap, aztán baratina. – Nem, felállta az ember, öt állomás is van addig. – Eszerintet az öt kereszt öt állomást jelent, tehát öt állomás. – Aztán következik alopnika. – Az ember bólintott. – Aztán nis. – Az már rátszország, sóhajtott az ember, s a térdét átfonta. – Ott kezdik vetni a részkását. – Részkását? – Csodálkozott az egyik asszony. – Az ember nem felelt. – A pap továból vasta a bilincskarcolásait. – Azután következik kuri kezme. – A csok a korpióférög. – Sárkövi. – Ott három malomőről. – Apadjon el a vize. – Csaribród. – Ott engem igen megvertek. – Miért? – Kérdezték egyszerre hatan is. – Mert eltörtem a lában vasát. – Dragomán. – Orvasta a pap továb. – Az már bólogárország, szólt az ember. – Onnan érkeztünk Zsófiába. – Ott csok a torony, nagyváros. – Égen, porrá. – A pap folytatta. – Iktimán. – Az ember bólintott. – Kapiderven. – Ott havas vagyon, nyáron is hóföldi a hegyeket. – Pozárki vagy micsoda. – Aza az pozárki, hogy a fődnyelje el, sok a szunyok benne. – Filippe. – Az is város, – Kaladán. – Ott egy cimborámot eladták, dök halálem ésszel lőket. – Uzonkova. – Sok gyümölcsös kert, jó hely. – Harmanli. – Ott egy török úr megvette David Kantalt. – Mustafabba Saköprí. – Kőhíd van ott jókora, szakadjon össze. – Drinápoly. – Nagybüdös város, ott láttam egy élőfánkot. – Mi az? – Kérdezték a rabok valamennyien. – Az, felelt a paraszt. – Akkora nagy elevem barom, mint ez a rakot szekér, de még ennél is nagyobb, ott csupasz, mint a bihal. – Az orra meg akkora, hogy úgy bánik vele, mint más állat a farkával, mikor a legyek kénozzák, végig lődörgeti a derekán. – Korli. – Onnan kezdő mög látjuk a tengört. – A rabok só hajtották. – Némelyek a tenyerükbe hajtották az arcukat. – Mások könnyes szemmel bámultak maguk elé. – Vége az első rész, 4. fejezetének. – Egrid csillagok, első rész, 5. fejezet. – Ez a LibriVox fálvételt közkincs. – Felolvassa, Mylinger Diana. – Egrid csillagok, ért a gárdonyi Géza. – Hol terem a magyar vitéz? – 5. fejezet. – A sebb helyes arcú puskaporszagú ember megszólalt. – Atyám fiai! – Mondta halk, érdes hangon. – Ha meg tudnátok engem szabadítani, én valamelyik ötöket kiváltanálak. – A rabok ránéztek. – Az ember visszapillentott a törökökre, és folytatta még halkabban. – Én úr vagyok. – Van várom kettő. – Van pénzem. – Van katonaságom. – A rabszágot élt parazt vállatvont. – Akkor úgy is megszabadulhat, mert kiváltják. – Mi a neve, bátjám? – Kérdezt a pap. – Rabba nevem. – Felált a sebb helyes arcú kedvetlenül. – Svölkelt. – Sántikálom en néhány lépést a török felé. – Aztán leült, és figyelemel vizsgálta a tűzször megvilágító tarcokat. – Nem is úrez, szólt az egyik rab. – Van nem valamit cigány, talán éppen hóhér. – Gergő összeborzált a hóhér szóra. – Tekintete arra tapatt. – Gyere kézzel úgy értette, hogy valósággal cigány hóhér. – Hiszen csak vas hűvolna. – Szóllat meg a feltört lábugáspára kerék mellett. – A rabok csöndes és szomorú elmélázással ültek. – Gáspár folytatta. – A vas hű az olyan fű, hogy lehúlt öll a bilincs. – A janítsárok között nagy örömordítást állmatt. – Az egyik hordóban a szúbor találtak, azon újjöngtak. – A hordót odagurították a tűz közelébe, és szürcsölgetve csemcsegetve itták. – Éjjem Magyarország! – Kiáltott humurják, a rabok felé emelve kupáját. – Éjjem Magyarország, hogy ihasson a török, ameddig megnem hall. – Honnan tudsz te Magyarul? – Kérdeztem sep helyes arc úr, a kiállőbb rabnak neveztem magát. – Miközött benne? – Felelte félváról jumódzsák. – Már akkor csillagos, holdas volt az ég. – Cserabogarak brumoktak a harmatos falombok körül. – A rabok már jöbbra barra elfeküttek a fűben, és állomban keresdék tovább a szabadulást. – A pap is aludt. – A kárja a feja alatt. – Bizonyosan vánkosan szokott aludni. – A cigányhanyat fekve aludt, a kezét a mellé nössze külcsoltan, és a két lábát y-ként szétvetetten. – Valamennyien mélyen aludtak. – Csak Gáspársó hajtott fel még egyszer álmos panaszosan. – Nem látom én többet szépegervárosát. – Gergő is szundikált már. – Elszundikált azonképp, ahogy naptóléget finomkis orszáját a tenyerében tartotta. – Csak éppen, hogy a fejjelenjjebb sülyet, a dúnyhaki hajló csücskére. – S már el is aludt volna teljesen, ha a cetsély névre ki nem nyílik magátol a fülek is ajtója. – A cigányhó hérreket hangi, mondta ezt a nevet, és az ő törökje ismételte. – Ott beszélgettek a kocsimellet. – Nála van a dózsa kince, bizonyosan tudom. – Bizonygattam, agyar. – És mi féle kincek azok? – Aranykeihek, aranykupák, gyémántos gyöngyös karperecek, nyakláncok, násfák. – Minden, ami urak kince szokot lenni. – Ha ugyanben emolvasztották rudakba, de akkor meg a rudakat találjuk nála. – Itt az erdő alján? – Itt, azért is van úgy félre a világtól. – Fegyvere is van? – Gyönyörű aranymévű kardok és páncélok. – Lehet, hogy ez egész padlása tele van. – A szobájában tudom, hogy van valami hat nagy vasos láda. – Azokban lehet a legértékesabb holmi. – Cecei, soha sem hallottam ezt a nevet. – Mert nem hadakozik már, ő volt dózsának a kincstartója. – A török a fejét rászta. – Kevesen vagyunk, mondottál gondolkozva. – Itt kell maradunk honnap estig. – Össze kell várnunk egy jó csapatot. – Minek oda annyi ember? – Ha sokan vagytok, sok felé kell osztoszkodnotok. – Öregenben az már, és fából van kezel állba. – Mikor jártál ott a tojára? – Eztendeje lehet. – Eztendő sok idő. – Jobb, ha többen megyünk. – Ha igaz, amit beszélsz, elbocsáltalak, sőt meg is utalmazlak. – Ha nem igaz, fölakasztatlak a Cecei kapujára. – A török visszatért a tűzhöz, és bizonyosan a rabbeszédét mondottál ottán, mert a katonák figyelemel hallgatták. – Gergőnek elnehezült a feje. – Elalut. – De csupa írtózatot állmodott. – Azt állmodt a végül, hogy a törökök kivond kardal futkosnak a falujukban, megfogják az anyát, és készt szúrnak a mellébe. – Megrezent és fölébrett. – Éji homály és fülemile dal minden felé. – Szász fülemile, ezer fülemile. – Mint ha a világnak minden fülemiléje, abba az erdőbe szállott volna, hogy gyönyörűséget dal olyan a rabok álmába. – Gergő fölnéz az égre. – Szakadozott felhők. – Ittott átragyog egy-egy csillag. – Egy helyen a holt fehérsarlója átlóga felhőn. – A tüzet a fallat már elborította a hamul. – Csök középen vöröslik még egy ökölnyi parázs. – Vajonicsárok otthevernek szan a szélyel a fűben a tűz körül. – Jumur Jackie csothever. – A feje alatt valami tarésznya. – Mellette valami kupa vagy bögre, nem lehet jól látni a homájban. – Hazakéne menni. – Ez volt Gergőnek az első gondolata. – Nem szabad. – Ez volt a másik. – Körülnézett. – Csupa alvók. – Ha ő átszökhetnek össztük. – De át kell szöknie. – Másképpen nem kerülhetnek vissza a faluba. – A kis év a mellette a lutt. – Megrácta gyöngéden és a fülébesukta. – Vicuska. – Vicuska. – Évica fölébrett. – Gyereünk haza. – Súsokta Gergő. – Vicuskának egy pillanatra álgörbült a szája, de mindjárt vissza is igazította és felült. – Bámulva nézett Gergőre, mint a kis macska, amikor idegent lát. – Majd az ölében heverő Bábura fordulta tekintete, fölvette, és azt nézte kis macskás nézéssel. – Gyereünk! – Mondotta Gergő. – Lemászott a kocsi külső oldalán és leelmelte a kislányt is. – Egy oszabültott éppen a kocsi mellett, dárdálja az ölében, feja a kerék hagyon, a csutora mellette. – Aludt az úgy, hogy akár az egész tábor elmehetett valnának az egykeréknek a hihján, amelyhez támaszkodott. – Gergő kézen fogta a kis viccát, és vanta maga után. – Azonban ahogy a lovakat megpíllantotta, megállott. – A szürke. – Rebekte. – A szürket is hazak elvinnünk. – Azonban a szürke össze volt kötve a kis töröklóval. – A békót csak ki tudta nyitni Gergő valahogyan, de már a két kötőfék eloldozás lehetetlen volt az ő tudományának. – A fene látott ilyet, morokta a csomóra. – Bossuság ebben sírva vakarta a fejét. – Próbálta újra meg újra, a fogával is, de csak nem bírta a csomót eloldani. – Végre is megfogta a szürkét, és vezette. – Őre lovak mellett is volt, de az is Aludt. – Ülve Aludt, hát talágy görbe fára ráreszkedve. – Tátott szájjal hortyogott. – Gergő majd nem rávezette a két lovat. – A fűben elveszett a lovak lépésének a hangja. – Mentek, mint az árnyék. – Sem a szekereken belül, sem a szekereken kívül nem ébret rájuk senki. – Egy alkalmas fatörzsöknél megállított a Gergő a szürkét, és felmászott a hátára. – Üljön fel maga is, szólt a kis lánynak. – Azonban a kis éva nem tudott a törzsökre felmászni. – Gergőnek újra le kellett szállania. – Föl kellett segíteni a kis évát először a törzsökre, aztán meg a lóhátára. – Egymás mellett ültek a szürkén. – Elől Gergely, magötte a kis éva. – A kis lány még mindig tartogatta a piros szoknyes bábut. – Az eszükbe seított, hogy a leenkamásik lovanül jön a nyerekbe. – Az nem az övék. – Évica bele kapaszkodott a fiú vállába. – A fiú megrántotta a kantárt, és a szürke megindult ki az erdőből. – Vonta, vitte magával a töröklovat is. – Csak ha marrajta voltak az útan, a szürke ott már ismerte a járást. – Balagott lomhán és álmosan. – Az út elhagyatott volt. – Ahol csak homályosan világította meg. – A fák fekete óriásokként álltak az útmellett. – Gergő nem feltőlük. – Magyar fák azok mind. – Vége az első rész ötödik fejezetének. – Egrít sílagok, első rész hatodik fejezet. – Ez a Libri Vox felvétel közkincs. – Felolvassa Malinger Diana. – Egrít sílagok, írt a Gárdani Géza. – Hol terem a Magyar vitéz? – Hatodik fejezet. – A faluban azon az él nem alud senki. – Sötétedési keresdék a gyermekeket. – Másnap víradóra hagyták, hogy átkutatják végig a patakot. – Csak a vitézek tértek nyugalomra. – Bállint papot maradt cetsényél, és vigasztalgatta a vigasztalhatatlan házasvárt. – Az asszony olyan volt, mint az őrült. – Jaj jösszékelt, álljúldozott. – A faláubó ember csak a fejét rázt a papvigasztalására, és keserüen kiáltotta. – Nincsisten! – Van! – kiáltotta visszapap. – Nincs! – ismételtetési. – Van! – Nincs! – A papnyeltegyet aztán ennyire változott hangon folytatta. – Amit az istenad el is veheti, és amit elvesz, vissza is adhatja. – A vénnyomorék ember gyermekkén zokogott. – A papcsak hajnal felé búcsuzott el tőlük. – Ahogy kilépett az ajtón, az arándok felemelkedik a tornászravet egyébkényágyról. – Tisztelendő uram, mondja halkan. – Mit akarsz atyán, fia? – Nem vízbe vesztek azok. – Hát, mit tudsz róluk? – Azt, hogy a törökök vitték el őket. – A pap majdnem a falnak esett. – Honnan tudod? – Ahogy én is ott értem a keresőkkel a patakpartján, hát egy vakon túráson láttam a töröknek a lába nyomát. – Török lába nyomát? – Sarkatlán csizma nyom volt, a magyarnak nincsen olyan. – Hát ha bocskor nyom volt? – Azon nincs sarkantjú. – Jó az én szemem, török nyom volt. – Meg a török lónak is ott a lába nyoma. – Azt már csak tetszik tudni, hogy a török patkom ilyen. – Hát mért nem szóltál? – Meggondoltam, hogy nem szólok. – Ki tudja a török már revitte őket? – Szétszelat volna az egész falu. – Aztán mi haszna lett volna? – A török sok, és mint fegyveres. – A pap meredező szemmel járt föl és alá. – Egyszer az ajtónak lépett, de megállapodott, mi előtt a kilincsre tette volna a kezét. – És megint visszatért. – Igazat beszélsz, mondotta, a tenyerét a homlokára szólítva. – De hát mit cselekedjünk? – Tegyel azt, amit én. – Felett vállatvan va valásányi. – Hallgasson. – Borzasztó, borzasztó! – Az utakat járj a török most minden felé. – Már rementek volna, kellettnek, nyugatnak. – Csak verekedés meg halállett volna belőle. – Inkább halltak volna meg ők is, szólt a pap fájdalmosan. – Isten tudja, hogy jártak már akkor azok, mikor mi utánok kereskettünk. – A pap búson állott a tornácon. – Kelleten az ég halvány rosa színre vált, hajnalodott. – A falubban ekkor nagy kiáltás hangzik. – Emberek! Emberek megjöttek! – A pap figyel. – Mi az? – A távolban mozgolódás, összekeveredett kiáltozások, néhány perc múl a dörömbölés a nagy kapun. – Erre szenek be, nyisság ki, megjöttek a gyermekek. – A pap beróhant a házba. – Van isten, Péter, kej fel, mert van isten. – A két gyermek ott várt a kapu előtt. – Ültek a szűrkén, álmosan és haloványan. – Vége az első rész, 6. fejezetének. – Egrid csillagok, első rész, 7. fejezet. – Ez a LibriVox felvétel közkincs. – Felolvassa Mai Lingardiana. – Egrid csillagok, írt a Gárdanyi Géza. – Hol terem a Magyar Vitéz? 7. fejezet. – Az udvarra becsöldült az egész falu. – Valami 50 ember és ugyanannyia asszony. – Némelyik asszony csak épp, hogy szoknyát vetett magára. – A férfi a kis süvegnél kül, ahogy a kiáltozásra kifutottak. – Kapkották a gergő gyereket kézről, kézre meg viccuskát. – Ahol érhették, ott csókolták. – Gergő Mátol fogva az én fiam. – Mondott a cetséi, a kezét a fiú fejére téve. – A fiú anyja mezít láb egy alsó szoknyában, oda borult a cetséi lábához. – Dobból csodálkozó szemmel nézte a kis paraszt fiút, aki lovathozott a töröktől. – Bátjám, szólt előllépve. – Adja ide nekem ezt a gyereket. – Hadd vigyem maga mal a felföldre. – Vitéz nevelek belőle. – S felemelte, gergőt. – Szeretné le vitéz lenni, fiam? – Szeretnék. – Felelte ragyogó szemmel a gyerek. – Lovad már van, Mondott a dobó, kardot is szerzünk a töröktől. – Hát az ennyi mazaló. – A kis töröklovat ott futtatták, dicsergették a dobó vitézei már az udvartisztásán. – Persze, hogy a tiéd, felelte dobó, haddban szerezted. – Akkor a pénz is a miink, szólt büszkén a gyerek. – Mit csod a pénzte? – Aki a nyerekbe van. – Leodják a szép bársón nyerget. – Rázzák, zörög. – Megtalálják a csaptatót a kápán. – Hát csak úgy dől az aranyeső a fájából. – Tjük, kutyázom, attát, kiállt bámulva a tetei. – Most már nem én fogadlak, fiamnak, ha nem te fogad gyapádnak. – Cedd össze, asszony. – Kiálltott a gyereknek az anyára. – A fiú anya káprázzó szemmel nézte a földrepergő aranyakat. – Az ennyim? – Adokta hol cetséire, hol dobóra, hol a papra nézve. – A tiéd, mondott a pap, az isten adta a fiadnak. – Az asszony a kötényét fogná? – Nincs rajta. – Egy ember odáldja neki a sivegét. – Szedj az asszony az aranyat reszkető kézzel. – A fia nézi. – Egyszerre csak megszólal. – Jól lehet egy édesanyám, mert hol nap ide jönnek? – Kik jönnek ide? – Hörkentrát cetséi. – A törökök. – A törökök. – A fiú rábitcent. – Hallottam, mikor a török mondta a hóhérnak. – A hóhérnak? – Cigány hóhérnak, egy csúny a ember. – Hogy ide jönnek? – Hogy ide jönnek, és az úr kincsét elveszik? – Eszmondva rámutadott cetséire. – Az én kincséimet? – Szóld cetséi bámolva. – Megül rült el? – Hát van én nekem kincsem. – A gyerek vállat volt. – A vasos ládákat is mondták, hogy hatvan. – Ez komoly sor, szólalt meg Dobó. – Gyereünk be a szobába. – Kézen fogta a gyermeket is bevezette. – Kivallatják, kiszednek belőle mindent, amit a gyermek elmélye megjegyzett. – Sep helyes arccubarna ember. – Milyen az a sep hely? – A szájátol a füléig egy vörös barázda. – Dobó felpattan a székéről. – Móré! – Hát kis volnemás, meg akarsz tökni a zsivány, azért vezethirám a törököt. – De hát ismeri az itt a járást? – Járt itt valami hatéve. Összeforgattak nállal mindent. 54 forintomat elvitték, meg a feleségem kis aranykeresztjét, meg hét tehennemet. – Dobó haragosan topogott felés alá szobában. – Hány embere van bátján, fegyver forgató? – Talán 40 mindössze, azok is több nyire vének. – Kevés, feleli, Dobó, mi van ide legközelebb? Pécs, ugye? – De ott szeretsen János az úr, János barti, minekünk ellenségünk. – Futnunk el, futnunk! kiátyállkeserredett tencecei. – De hová fussunk? – Az egész falu csak nem futhat eltán. – Hogy hagynák itt a falut? – Elj mindegy, mikor arról van szó, hogy a török ellen védekezünk, csak magyar a magyar, akármilyen párti. – Ski ment? – Lóra, fiúk, hangzott a kiáltása az udvarról. – Megyelkcecei rám, szeresenhez, addig is dolgozzanak, minden háztetőt locsolyanak meg csurgásig, a falunépes egy a össze, ami marháje van, és gyűjjenek ide az udvarrra. A kerítés mellé köveket rakjunk meg hordókat. Kasza, csákány, vasfila legyen az asszonyok kezében is. Két óra múlva visszatérek. Felült a lovára, és erre bogott a vitézeivál. Vége az első rész hetedig fejezetének. Egrid csillagok, első rész nyolcadig fejezet. Ez a Libri Vagtsválvétel közkincs. Felolvassa Mallinger Diana. Egrid csillagok, írt a Gárdonyi Géza. Hol term a magyar vitéz? Nyolcadig fejezet. A Cessei ház a kőfal alkerített, nagy négy szügleti telkenépült, de a kőfal alig embernyi magasságú, és bizony már romladozott. Az udvarrra már délelőd behurcolkodott az egész való. Az ágynemmős butorhalmok között tehenek, kecskék és disznok futkostak, ludaggágoktak, kacsák bugdácsoltak, és csukok szaladgáltak. Egy ember kardokat, késeket és kaszákat köszörült a fészermellett. A paprengetek széleségi rosszdás kardot kötött fel, és az udvar közepén vagy hatott vágott talavegőbe. Próbálta a zörek, hogy értie még. Egy néhány azt, hogy megüstökben ételt főzött az udvar sarkán. Cessei nek valami hat egérráktan nyilszer száma volt a padláson. Szétasztotta azoknak a zöregeknek, akikvel a dózsa háborúban harcoltak. Deltályban visszajérkezett dobó. Mindössze harminc zsoldost hazott magával, de a falubelliek így is örömkiáltásokkal fogadták. Dobó körül járta az udvart. Ittott felhágókat, álványokat rakatott, köveket cedetett. Aztán magához szólította a falufegyvereseit, szám szerint ötven egy embert, és csoportokban a kerítésre osztotta őket. Ő maga tízió puskással a kapumállát helyezkedett el az álványon. A falukét bejárójához két kürtöst küldött. Azoknak kell jelentenjük az ellenség megérkezését. Nem kellett estig várakozniuk. Dél után három óratájban megharsant a kürt a faluk eleti bejáróján, és néhány perc múl a vágtatást szért vissza mind a két katona. – Mind itt vagyunk! – kérdezte Cecei. Csak a gergely anyja hiányzott. A szegény azt, hogy megoldzavarodva az aranytól. Egyre azt állsd a dukdosta. Cecei nél nem merte hagyni, mert ott, hogy a török elveszi. – Már most mindegy! – szól Cecei is is akját föl téve. Be a kaput, zsákot követ mögé, csak annyirést hagyatok, amennye egy lovas beférhet. A katonák ezelat odaérkeztek. – Jönnek! – kiáltotta az egyik messzíről. – Sokan? – kérdezzed dobó. – A fáktól nem lehet látni, csak az elejét. – Hát erre egy vissza! – Aztán néz meg, hogy hányan jönnek, szaladni, akkor is ráérsz, ha kergetnek. A pétsi zsoldos elverösödve fordult meg a lovával és visszavágtatott az ellenség felé. – Hát ilyen katonák vagy tokti? – kérdezzed dobó az egyik közelében álló pétsi zsoldost. – De, hogy is? – felelt az röstelkedve. – Ez csak a Minapállott közibényk. Szabó legény volt, nem próbált ez még harcot. Néhány persz múlva megint robogott vissza a szabó és nyomában valamit 15 pirossapkása kincsi. – Most már csak ugyan kergették. – Nyissátok ki a kaput, mondott a dobó, és a puskás helynek itt szólott. – Lőjetek! A tíz puskás célzott, a lövések rapogva dördültek el. A törökök közül egy janítsár lefordult a lováról és belesett az árokba. A többi visszahő költ. Megfordultak és visszahűgettek. A szabó benyargalt a nyitott kapun. – Hát hányan vannak? kérdezte dobó mosojogva. – Ezren! – felelt a szabó verejtékesen és lihegve. – Talán többen is. – Nos semmi! – felelted dobó. – Ha csak százan vannak, akkor ma még táncolunk is. – Ezret mondtam uram. – Jól értettem? – felelted dobó. – Ha te ezret láttál, akkor csak százan vannak, vagy annyi ense. – A falu végén fücsgomolygott fel. – Az akincsig már gyújtogattak. – Jól meglotsolták a tetőket? kérdezted dobó. – Széna szalma, az ami ég! – felelted szeli. – És hozzá pöngedte a kardját a kaputeteihez. – Akkor előbbukkant az úton a felszemű janítsár, a derekán páncél, az övében török és pisztolyok. – Mellette szintén lovan az a magyar, akit Gergő Cigány Hóhérnak nevezett. – Megöltük egy csapat a kincsi, s oldalt egy néhány gyalok futó azabb. – Igőcsóval kezükben. – Móré László! – Hasant fel dobó, a lábával is dobban tva. – Te ország szégyenete pakorra való. – A janítsár meghőkenvenézett a mellette lováglo emberre. – Ne híd neki! – szólt az elsápadva. – Én nem vagyok móré, téged akar balondítani. – A janítsár megállította a lovát, hogy a hátóljövőkkel csoportosújön. – Ismellek, téged is yumurják! – kiáltott a dobó. – Hát ez a török becsület, hogy azokat rablod, akikkel tegnap még harcoltál. – Rabló vagy zsivány vagy, mint a cinkosod. – A janítsár fölpillantott rá, de nem felelt. – Gyere csak, gyere te balond! – kiáltott a dobó. – Rány nincsen, ha nem vasadt, azt kaphació félét. – Sráciozott! – eldurrantotta a puskáját. – Yumurják meghanyatlott a lován. – Lefordult, lehuppant a porba. – Szinte egyszerre dördült a többi puska is, s a törökpisztolyok. – Móré hozzá kapott a lehanyatló janítsárhoz, de csak a tört kapta el az övéből. – A másik pillanatban a paripája végkonyába csapott a törlapjával, a paripá nagy ötszökkem – Móré, ahogyan csak birta csépelte. – Ott fut az arany! – kiáltott a dobó a törököknek. – Azok egy Petra elhőköltek, de aztán dühös ordítással és rapogással rohantak Móré után. – És ahogy elroboktak a ház előtt, dobó olvasta őket. – Tíz, húsz, negyven, ötven. – Várt még egy percet, aztán leugrott az emelvényről. – Lóra fiúk, nincsenek ezek 60-an se. – Lóra kaptak, dobó a kapuból visszakiáltott ceceinek. – Azt a páncélostörököt ha mégél zárhükbe, a falubeléek verék hagyan a gyújtógatókat és kiszáguldottak a kapun. A falubeléeknek nem kellett sok biztatás, a falubal már valami öthelyen kígyózott a füst az ég felé. Kaszákat és fejszéket forgatva rohantak ki a kapun valamennyien. Cecei a pappal meg két jobbágyával az útra sietett. Jumorják már őlt. Csak álljult volt. A dobó golyója éppen a szívefölött harpasztott a bálpáncélját. – Kötözzétek meg, mondott a Cecei, és vezessétek az udvárra. A török szótanul engette át magát a kötözésnek. – Tudsz esakkozni? – Harsan trácecei. A janítsár igen tintett a fejével és azt mondta, ahogy ott kötözik a kezét a másik török is velemeli vértől állbarított harcát az árokból. – Kötözzsak, mondja az egyik paraszt, míg azt agyanütöm. – Megállj, mondja Cecei. Oda baktat a vérbe borult janítsárhoz és akarját a mellének szegezve kérdezi. – Tudsz esakkozni? – Kaplaman, feleli a török bágyadozva. – Sak? – Sak?, Sek?, Matt?, kérdezi nők ve a török. – Igen, majd meg. Vigyétek ezt és az udvárra. Vég az első rész 8. fejezetének. – Egrid csillagok. Esőrész 9. – Ez a Libri watchsválvétel közkincs. Felolvassa Mai Lingir diána. – Egrid csillagok, írt a gárdonyi Géza. Hol terma magyar vitéz? Kilencedik fejezet. Dobóék csak estet értek vissza, sok köpönyeget, páncélinget, és mindenféle fegyvert hoztak magukkal, meg egy rabot is, Móré Lászlót lovon, kötözötten. Ennek a farkasnak valami jó vermet, mondott a dobó alováról leugorva. Cetei szinte ugrált örömében. Hogy fogtátok el? Az akincsik fogták kell minekünk. Volt annyi eszük, hogy fiatallavat nem adtak alája. Könnyen utól érték. Mikor aztályevában ködözték, mink meg ő velük bántunk el. Mind levágtátok? A mennyit lehetett. Hamara lekszebbik tinomat, kiáltott a cesei vigyana szolgájnak. Nyásra, de előbb bort ide, azt a leghátulsott gurítsátok fel a pincéből. Még ne, mondott a dobó, ahogy utána tekintett a kamrába kísért mórénak. Hol az a gergőgyerek? Mit akarsz vele? A mot játszik a tornácon a kislányummal. És halkabban folytatta. Nessz oly róla, hogy az anyját megölték? Hát megölték? Megem! Valamelyik gazemben rákatta gyújtok a desközben és leszúrta. És az aranyak? Az asszonya szobas arkában fekszik, arccal a földön. Bizonyosan odaást áll az aranyait. Dobóbosszan hűm mentett, a gyerekhez fordult. Gergő? Bár nem isz a gergő, gyere csak kisvítézem. Ő, ha mara jó kis paripáldra lelkem. Hova mentek még? A rabokért bátjám, akikről ez a fiú beszélt. Hát egy kortjott ígyatok legalább. Bort, hamar! Kialtott a cselédekre. Élámat örököd, bent van a kamarában. A manó tudja, hogy hívják, akit lelőttél. Az az, hát nem halt meg. Nem, csak elájult. A másikat is behoztuk az árokból. Attól tartok, hogy ez nem marad életben. Attól tart, fára a cudart. Hoho, mondott a cecei, az az én rabom. Hát tegyem vele, amit akar. Hanem azt a gyümurgyákat vezettesselő, és agyon lovat alá. A vitézek nagyokat húztak a kupákból. Gyümurgyákat elővezették. Na, gyümurgyák, mondott a dobo. Hát kellett ez neked? Ma nekem, holnap neked? Felelte magorván a török. És ahogy megláttal lovat, meg a rajtaülő gergő gyereket, a szálya is elnyílott bámulatában. Dobbo maga melléintette a gyereket, és kivágtatott a kapun. A törököt mögöttük a vitézek fogták közre. – Tudod, ahhova megyünk gergő? kérdezted a dobo. – Nem tudom. felállta a gyerek. – Most megyünk a kardért. – A törökököz? – Oda. – Nekem? – Neked? Felsze? – Nám. – Az az első fiam, hogy ne féljen a legény. A többi aztán megjön magától is. – Nem beszéltek többet. A lovak lábba fehér félhőket kavart a mecsekkocsi utján, és a lovasok robogása megkeményült a kövess hegyoldalon. Gergő fülében elhangzott harangszó bugásaként ismétlődött. – Az a fő, hogy ne féljen a legény. Vég az első rész 9. fejezetének. Egrid csillagok. Első rész 10. fejezet. Ez a LibriVox felvétel Közkincs. Felolvassa Majlinger Diana. Egrid csillagok. Ért a Gárdonyi Géza. – Hol terem a magyar vitéz? – Tizedig fejezet. A rabokat ott találták az erdőben. Mindössze hat a szabő résztel őket. Amint a magyar vitézek megjelentek a fák között, a rabok felugráltak, és örömrikoltozással tördelték, vonogatták a bilincseiket. A hat a szab bersze hat felé szalatt. A magyarok nem kergették őket. A rabokom volt az eszük. Azokat szabadították fel a lámcokból. Dobó legelőszörés a papnak nyújtott kezet. – Dobó isten vagyok, mondotta. – Só magyi Gáborra nevem, felállta a pap. Ágya meg az isten kegyelmedet. A rabok is örömükben és hál a jelzésükben könnyes szemmel borultak Dobó köré. Csókolták kezét lábát a szabadítójuknak. – Ne nekem hálál kodjatok, mondott a Dobó. Ez a kis fiumentet meg benneteket. És gergőre mutatott. A gergő gyerek persze még életében nem kapott annyi csókot meg annyi áldást, mint ezen az egy napon. Na de majd nem kap ez után. Nem kap csok ideig. Tizenöt rakott szekér, meg sok mindenféle fegyverlett a zsákmány. Dobó mielőtt osztoszkottak volna, megkérdeztel a raboktól, a fiatal jobbáig legény eléj a lépet, s levedte a süvegét. – Én volnék. – Mi a neved? – Kocsis gásbár szolgálattyára. – Hová való vagy? – Egerbe uram. – Hol estér rabul? – Fejérvára latturam. – Tudod el, hogy ezeken a szekereken kiknek a holmia van? – Egy néhány hordóról ágy beliről tudom. – Szették ezt uram mindenütt ezek a rablók? – Dobólt örök höz fordult. – Yumurtzság, beszélj! – Szettük, ahol allak engetteszednünk, ami a hidetleneké, az a miénk, ahol találjuk, ott kapjuk. – Akkor csak rakjatok szét mindent, elfogom osztani közöttetek. – Az egyik kocsiban egy holom mindenféle fegyver volt. Az is szeretvetett zsákmány, ja varésza múlé várából való. – De volt között egy könnyük is megy szín bársonyhüvejű kardis. – Dobó fölvette azt. – Bor nem isz a gergely, jel ide. – Fogd ezt a kardot. – A tiéd. – Légy hűvitéze a hazának, jambor szolgája az istennek. Áldás és szerencső legyen a fegyvereden. – Felkötötte a kardot a gyerek derekára, és hamlokon csókolta a kisvitést. – A kisvű komolyan fogadta a kitüntetést. Szinte belehalványult. – Talán a jövendő idők fúvalma szelt át egy pillanatra a lelkén. – Megérezte, hogy nem csak a kardot ködötték ő hozzá, ha nem őt is a kardhoz. – Dobó az után, amia katonáknak nem kellett, a raboknak hagyta. Minden rabnak jutott kocsi is, ló is, fegyver is. – Mert a vitézeknek a kocsi befogott soványparaszt lovak nem kellettek. – Ki volt boldogabb a cigánynál? Nagyokat rikkantott. A lukráltan ne kioztott lovat, szekeret. – Majd visszahant a fegyver rakáshoz. – Ami rosszdás rossz fegyvert otthagytak a katonák, kincsek gyönánt kapdosta magára. Törökösen kendőtkötött a derekára, és úgy körül tűzkötte magát mindenféle késekkel, tőrökkel, hogy olyan volt, mint a sündisznó. Egy tengeri nádból font ócska a töröt pajzs is hevertottan, a karjára öltötte. Mesztelen lába ére a két nagy rosszdás sarkantjútkötött, a fejére megsisakottett. Volt annyi ezzel, hogy alatt a hagyta a kalapját is. Aztán egy hosszú dárdát kapott fel a földről, és mit a tojáson járna olyan ünnepi lépésekkel oda leített a törököz. – Nagy a marzsák! – mondta az orra alá piszkálva a dárdával. – Hogy vagy te bibas-terek? – Hogy erre valamennyien nevetésre fakadtak, dobó rászolt a cigányra. – Nehetvenk egyült-e? Hová való vagy? – A cigánynak egyszerre alázatos sálletjemt a dereka. – Mindenűvét csókolom kezsít lábát, ahol muzsikáltatnak. – Puskát javítani tudsz-e? – Hogy nem a csagos vitézsurem? – A legrosabb puskát is úgy megreporállom én, hogy – Hát nézzel majd ezekben a napokban sziget várra, a törökbálint úrut varába. Ott most akad munkát bőven. – A sovány kis cigány jaszon könyörgött dobónak, hogy ad mondjon jövendőt. – A feleséged? – Kérdezted dobó a cigánytól? – Az, felállta a cigány. – Maregel házsa sottunk össze. – A cigányaszony odaült a tűzhöz, összekot orta a parazsat, és fekete apró magvakat szortre el. – Datúrasz tramónium, szolta pap a magvakra tekintve. – A parazsó a kék füstöztlopszált fel, a cigányaszony kőreült, és beletartotta a füstbe az orcáját. A vitézek meg a voltrabok kíváncsi anállották körül. – A kezét? – Mondott a néhány perc múlva a cigányaszony dobónak. – Dobó oda nyújtotta. – A cigányaszony felemelte az orcát az égnek. A szemefe hírével nézett fel felé, és remegülajkakkal beszélt. – Vörös és fekete madarakat látok. Szállanak egymás után. Tíz, tizenött, tizenhét, tizennyolc. – Ezek az éveim. – Mondott a Dobó. – A tizenyolcadik madárral egy angyar repül. Leszál hozzád, és veledmarad. – Kendőtrak a homlokodra. – A neve Sára. – Eszerint Sára lesz a feleségem. – Na, szép vénlegény leszek, mikor a megtalálom Sárat. – A tizenkílencadik madár vörös, sötét villámos felhőthoz magával. – A földön három nagyosz lapáldölt. – Buda, temesvár, fehérvár, kérdezid Dobó tűnődve. – A negyedik is lángolmárt, te fönt tartod azt, na ha kezedre, fejedre, záporként hullatűz. – Szólnak, ne ger. – A húzadik madár arany színű, a napsugaraiban van öltözködve. – A fején korona. – A korona egy émántja az öletbe hul. – Ez jót jelent. – Aztán megint vörös és feketem oda rak szállanak egymás után. – De sötét cség következik. – Nem látok többé semmit. – Blánc csörgést hallok. – A telső hajtásodat. – Összerázz kódott, és elbocsáltott a Dobónak a kezét. – Eszerint Burtonben hallok meg. – Szoldobó összeborzongva. – Nincsenek semmi értelme. – Szold kedvetlenül lapap. – Mire való az én ostobaság? – A cigány az, hogy már akkor a gergely kezét fogta. – Az arcát a füstömárt otta, hallgatott egy percig. – Az után ismét az égre nézett. – Gallamb kísér az egész életen. – Fehér gallamb, csak a szárnyarózsás. – De tűz és tűz környékez. – Kezedből is csüzes kerekek indulnak. – A gallamb aztán magam arad, és búsan keres egész életén át. – Egy perc reál hallgatott. – Arcát a megírtózás kígyóvan alai van aglották át. – Elbocsátotta a fű kezét, és tenyerét is azék felé tart a rebekte. – Két csillagszáll fel az égre. – Egyik a börtönből, másik a tengerparton. – Ragyognak örökké. – És elírtózva takart a tenyerét a szemére. – Baloncság! – Szólt a korbosszusan dobó. – Öncsetek erre az asszonyra vizet. – És elrántotta a gergő gyereket. – Vittem magával a paripák felé. – Hát elvel a rabló gyilkos haramejával mi csináljunk? – Kialtott a dobó után a cigány, és a török remudatott. – Akaszt fel! – Bálaszolta dobóan élkül, hogy hátra tekintene, és a lovára fordult. – Na, kutya török! – Harcant felkocsi isgáspár. – Meghalz! – Meghalz! – Kialtották a voltrabok is. – És az öklüket rázták. – Megdegles! – Szólt düben forgó szemmel a cigány is. – És az egyik hánfáról leoldotta a kötelet. – A lábamat töretted a vassal. – Kialtott a gáspár. – Megölted az apámat. – Rikoltott rá egy asszony. – Elhajtottad a tehenünket. – Feldultad a házunkat. – És a törököt haragos arcok, és öklök viharozták körül. – Néhány a mindjárt le is akarták szúrni. – De a rapságot szolgált nagyfejű paraszt elébeállotta maga kardjával. – Hogy isne, hogy mindjárt vége legyen. – Tüzelt rakunk előbb a talp alá. – Tüzet alája! – Kialtották valamennyien. – Égessük meg az átkozottat! – A bosszolás gondolata mindenkit hóhérrál változtatott. – Az asszonyok tördelték a rőzsét, és tüzet gerjesztettek a falat. – Emberek! – Szólalt megekkora pap. – Ha ti most hiten akasztással mullatoztok, megint jöhet egy kóbor törökcsapat, és megint rabuláshetünk valamennyien. – Az emberek ránéztek. – A pap egy csontmarkolatú törökláncsa tartotta kezében. – Folytatta. – Tudjátok, hogy ez a gonosz mit tett velem. – A testem tetőtől talpig olyan, mint a fő tráki. – Melyiketeknek van több joga arra, hogy markába fogjának az embernek az életét. – Erre a kérdésről nem felelt senki. – Egy néhányan szemtonúi voltak, mikor a papot lekötőzték egy padra, és forró vízzel vallatták. – A pap folytatta. – Hát csak menjetek a vitézekkel, ameddig lehet, az ő voltalmuk alatt, aztán meg lehetőleg szanaszél a járatlan rosszutakon. – Isten ágyom meg, és vezessen hazabenneteket. – Ráadása terjesztettek ki a kezét. – A tűzrakás abba maradt. – A szályukba még ott volt a rabkenyérkeserő íze. – Valamennyinek a hazabenneterre fordult az esze. – Egyik a másik utánunkurat fel a nekiosztott lovás szekérre. – Gyí, uramisten! – A cigány is felszökött a kocsiára, és hátraszolt az asszonyának. – Utánan beske! – Láspár összekötöttem maga kocsiát a margitéval, egymás mellé ültek. – Ők talán az egész élettükön át így mennek már. – Egy kocsin. – Jól meggyő törje, kiáltotta visszappapnak. – Ne sajnálj el tüzettől le, rikoltott vissza egy asszony is, és sorra elhajtottak. – A kocsi is maradt utolsónak, az a kocsi is a kicszakédságra fogtak a törökök. – Addig nem megyek el, még vissza nem adom a pofont, szólott, és a szerincse lekedett. – A pap, maga maradt a törökkel. – Vég az első rész tízedig fejezetének. – Egrít csillagok, első rész tízan egyedik fejezet. – Ez a Libri Vox fálvétel közkincs. – Felolvasza a Mylinger diána. – Egrít csillagok, írt a Gárdonyi Géza. – Hol terem a magyar vitéz? – Tizenegyedik fejezet. – Gergé azt hitte álmodik. – Ahogy ott poroszkál dobó mellett a kis fürget töröklavon, azon tűnődött, hogy hogyan kerültő bele ebbe a nagy dicsőségbe. – Hol a lobat nézte, hol a szép kardot? – A lobat megmegsi magatta, a kardot kiki húzta. – Ha véletlenül törökre bukkannak, és dobó azt mondja neki, vágjod Gergő, – Hát az is bizonyos, hogy Gergő neki vág most akár egy hadseregnek. – Imáron alkonyodott. – Az eget pikkelyes felhők borították, és ahogy a nap aranyozni kezte az eget, olyan návált az, mint ha pikkelyes aranyból volna az egész égbóltozat. – Ahogy lefelé ügetnek a kanyargós úton, a dobólova egyszer csak megáll. – A fejét fölömeli. – Fúj és nyugtalanul kapálja a földet. – Dobó vissza tekint. – A lovám törököt érez, mondja a fejét rázva, álljunk meg. – Induláskor két katonát bocsáltott előre. – Azokat várták, néhány persz múla mind a kettő vágtatást ért vissza. – Lennavölgyben egy török csapatjon az ország úton, jelentette az egyik dobónak. – Katona irrendben jönnek, mondotta a másik. – Messze, kérdezte Dobó. – Jó Messze, mikor a ideérnek beletelik két óra is. – Mennyien lehetnek? – Vannak azok két százan is. – Az ország úton jönnek? – Az ország úton. – Rabokkal azok is. – Rabokkal és sok szekérrel. – Az a kászon utól csapata, fellelte Dobó. – Mindegy, megtámadjuk őket. – Az ország út szélesen kígyódzik fel a meccsekre. – Dobó kinézett a csapatának egy olyan helyet, ahol az útkanyarulatát kiálló szírt szegi meg. – Ott jól elrejtőzködhetnek, és meglephetik a törököt. – Nem vagyunk kevesen? – Kérdezte egy széplős szőke fiatalkatona, akiről az első szempillantásra lehetett látni, hogy bársonyban nevelkedett. – De, hogy is gyurka! – felállzett Dobó elmosojodva. – Mikor ilyen hirtelán rájuk esik az eldás, nincs idejuk olvasni, hogy hányan vagyunk. – Be is sötétedik akkora. – Aztán, ha mindle nem vághatjuk is őket, hát edég lesz az, ha széjjelfutnak. – A falbakban aztán egyenkin vagy delvánnak velük. – A voltrabok akkor tűntek elő egy kanyarodásnál hosszú kocsisorban. – Dobó hozzájuk futatott egy katonát, és azt izente nekik, hogy forduljanak vissza pécs felé. – Onnan tartsanak keletnek, nyugatnak, csak éjszaknak meg délnekne. – Látni lehetett, hogyan ér hozzájuk a katona, hogyan áll meg a kocsisor, és hogyan fordulnak meg egyenként, és hogyan fordul az egészsor vissza felé. – Dobó gergelyre nézett. – Az ördögbe is. – Mormogta kedvetlenül. – Hova tegyem ezt a gyereket? – Végre az első rész, 11. fejezetének. – Egrits illagok. – Első rész, 12. fejezet. – Ez a LibriVox fálvétel Közkincs. – Felolvassa Mallinger Diáno. – Egrits illagok. – Irt a Gárdonyi Géza. – Hol terma magyar vitéz? – 12. fejezet. – A pap magára maradt a törökkel. – A török ált a cserfánál és a fűrebám volt. – A pap Alánzsára támaszkodvált előtte tízlépésnyire. – A kocsizörgés darabik még hallatszott, aztán az erdei csendesség vette őket körül. – A török akkor felemelte az arcát. – Mi elott megölnél? – Mondott a sápattan. – Holgass meg egy szavamat. – A derekamon az öv tele van aranyal. – Az ilyen nagyzsák már nyert megteheted azt, hogy elistames. – A pap nem felált, csak nézte a törököt egy kedvűen. – Ha felakasztottál, folytotta Jumur Jack, ás nekem sírt itt a fá alatt, és tégy belé ülőleg, fordíts arconmal megkafelé, a pénzemért megteheted. – Aztán nem beszél többet, várta a papot meg a kötelet. – Jumur Jack, szólalt meg végre a pap. – Hallottam tegnap, mikor azt mondtad, hogy ez anyád magyarnő volt. – Az, felelt a török megelevenült nézéssel. – Ezt szerintem félig meddig magyar vagy? – Az, felelt a török. – S a földre fordította a tekintetét. – A törököktéged erre voltak gyermek korodban? – Eltaláltad uram. – Honnan? – Már elfelejtettem. – Hány éves voltál? – Igen, kicsi. – A pázra nem emlékszel? – Nem. – Arra se, hogy mi volt a neved? – Arra se. – Semmi fél a név nem jut eszed be a gyermek korodból? – Nem. – Különös, hogy a beszédet nem felette dál? – A janítsárodában sok magyar fiú volt. – Nem ismertél egy laki gyereket, imre nevűt, s a magyi imrét? – Úgy rémlék, mint ha ismertem volna ezt a nevet. – Kerek fejű feketeszem ő kis cestes fiú volt, mikor állra bolták, és mindössze ötesztendős. – A bal mellény egy lóhere alak volnya egy, mint nekem. – A pap széjel mondta a mellény az inget. – Lóhere alakra csoportosult három lencsét mutatott a válla, és a málbimbó között. – Ismerem azt a fiút, mondotta a török. – Gyokor taláttam ezt a jegyet, mikor most döttünk. – Csak hogy most más a neve. – Akmát vagy kubát, valami ilyenféle török név. – Hát nem jártok együtt. – Néha együtt, néha nem. – Lő most persziában hadakozik. – A pap föl és alájárt a török előtt. – Egyszer csak rá kiáltott. – Hazúc. – És élesen a szemébe nézett. – A török lesütötte a szemét. – Mindegy, szólt a pap ismétnyugat hangon. – Én nem öllek meg. – Ó, uram! – Kiáltott a török tédre borulva. – Lehetséges ez? – Lehetségesnek lehetséges, de hogy okosságnak ne mostobaságe, az más kérdés. – Irgalmasz, kegyelmez meg nekem. – Veddel mindenemet, és tégy raboddá. – Olyan hű, mint én leszek hozzád. – Csak az a kérdés, szólt a pap, hogy ember vagyete, vagy fenevad. – Ha intéget elsabadítalak, kikezdeskedik arról, hogy megint nem előd és fosztogatod az én szegény nemzetemet. – Allakvár ilyen megengen minden ostorával, ha valaha kardot fogok. – A papa fejét rázta. – A török folytatta. – Megesküszöm neked a legredtenetesebb esküvel, amit csak török mondhat. – A pap összefonta a karyát, és a szemében ézett a rabjának. – Jumultsák, te itt a halályküszöbén térdelved is kurázt velem, és engemet volondnak gondolsz. – A vagy azt véled nem tudom én, mit mond a korán a gyaurnak tete esküről. – A török homlakát kiverte a verejték. – Hát mondj uram, te valamit. Mondj akármit, az megvan téve. – A pap az állát a kezén nyugaszt vagondolkozott. – Aztán ítszolt. – Minden töröknél van valami amulett, ami védelmezőt a harcokban, és segíti a jó szerencsében. – A töröknek lecsüggjett a feje. – A pénzed nem kell, mondotta a pap. – Azt az amulettet kívánom tőled. – Nyúja melle sem alá. – Rebekte a török. – A nyakamonlóg. – Fölemelte a fejét. – A pap csak ugyanodtalált a kiskék sejemzatskóba vartamulettet. – Leszakította az aranyláncról, és zsebretette. – Azután a török hát a mögélépet, és elvágtal lábán, kezén, és karyán általcsomozott kötelet. – A török lerazt a két kezéről a köteleket, és hirtelen megfordult. – Szembe a tigris sárgán négő tekintetével villan trágábor papra. – Azonban a pap már akkor ne kitartott a hegyel a lányzsát, és masojgott. – Nona Jumurjak, vigyázz, bele ne szórd az orodat. – Jumurjak dühében szinte lángod fújva hát rált a pap előtt. – Mikor már vagy húszlépésnyire voltől le? – Gúnyosan rikoltott. – Tud neki volt a markotban, ostobad jaúr. – Énom a híres jöjapasi aglú mohamet fia vagyok. – Kap hatá volna értem zsákkal az aranyból. – A pap nem felált. – Megvető pillan, testvetett rája, – S a lányzsáját a kocsiára dobta. – Vége az első rész, 12. fejezetének. – Egrid csillagok, első rész, 13. fejezet. – Ez a LibriVox felvétel közkincs. – Felolvassa Mylinger Diana. – Egrid csillagok, ért a Gárdonyi Géza. – Hol terem a Magyar Vitéz? – 13. fejezet. – A nap éppen elsület az éghatáron, – Mikor Gábor pap a kocsiára őlt, – És rátért az ország útra. – A raptás a kocsi sorának a végét még látta, – Amint lefelé mentek Pécsnek, – De azt gondolta, hogy ez csak az egyik rész. – A többi éjszaknak ment. – Az utat ismerte hazafelé. – Nincs is más ország utalra, – Csak az az egy. – Pécs tölkapos váronát székes fehérvára, – Onnan meg Budára. – De ő csak lakig megyen rajta, – A bakics bárkastéjáig. – Ott egy kiskerskeny kocsiúton nyugadnak fordul majd a balatom felé. – Ott az ő falulja egy nyírfaliget alatt. – Mennyire örülnek és csodálkoznak majd a hívvei, – Ha meglátják, hogy megmenek kült. – Lesz állt és kereket kötött. – Jó kedvé a megveregette mind a két lónak a pofáját, – Aztán újra felült, – És ne kiereszkedett a kocsi valalejtőnek. – Hanem az ország utat a dobó csapata állta el. – Minek fordult el vissza? – Kérdezt az egyik katona, mikor megismerte, hogy a rabok közül való. – A pap nem értette a kérdést. – Jön a török, magyarázta a katona, – Arra lesünk itt, – Hát csak fordul meg és siess pétsnek, mint a többi. – Megállj, édes papom, – Szóldobó, – S oda lovagolt. – Melyik a te falud? – Kis hida, felelte a pap. – A balatom mellett. – Ott. – Arra kérnélek, viddelmagad dal ezt a kis fiút, – És mi helyes lehet, küldát nekem török bálinthoz sziget várába. – Szívesen, felelte a pap. – Attól tartok, hogy valami baj a történik, – magyarázta dobó. – Mink itt szétriaztunk egy jókora török csapatot, – Látod, valamelyik meg se beszheti. – A pap megfordította a kocsiát. – Felősz, kérdezte Gergőtől, – Vagy a lovadon maradt. – Majd a kocsi mellett megyek, – felelte búson a gyerek. – Mert ha várta is a véres küzdelmet, – dobó mellett biztonságban éreztem agát, – hogy öldök lése lesz, – a török nem ember, csak ország pusztító fenevad. – Gyermek szível is gyűlölte már őket. – Dobó lehajolt a lován, – és megcsokolt a Gergőt. – Isten ágyom meg, kiskatonám, – szólott, – tudom, hogy szeretnél velünk lenni a harc van, – de még csizmát sincsen. – Hát csak eredj a tisztelendő úrral, – a szán egy néhány nap múlva találkozunk. – A pap eloldotta a kerékkötőt, – és közibe vágott a lovaknak. – Gergő búson porozkált a kocsi után. – Végre az első rész 13. fejezetének. – Egrít csillagok, – első rész 14. fejezet. – Ez a LibriVox felvétel köz kincs. – Felolvassa Majlinger Diana. – Egrít csillagok, – írt a Gárdonyi Géza. – Hol terem a magyar vitéz? – 14. fejezet. – Már jól beesteledett, – mikor a kocsi elhaladt a pétsi vármellett. – Nem szállottak meg. – A pap azt akarta, hogy másnap délelőtt otthon legyenek. – Az egész meccseket meg kellett kerülniük. – Éjfél felé kisütött a hold, – és világyított nekik a keskeny agyagos kocsi után. – Gergő akkor már mindenütt elől lovagolt, – és mikor rossz idatértek meg kiáltotta a papnak. – Éjfél tájon egy csárdaféle épület fehér lett előttük. – Nézz be, fiam! – mondott a pap. – Ardal vagy másféle ház. – A lovakat itt megetettük. – Gergő belovagolt az udvarra, – és néhány perc múl a visszatért. – Üres a ház, – mondotta, – az ajtaja sincs becsukva. – Mindegy, felállta a pap. – Itt megetettünk. – És befordult a kocsivel az udvarra. – Egy fehér kis lampos kutya csahított eléljük, – kívüle senki nem jelentkezett. – A pap leugrott a kocsirol, – és bejárta a házat. – Add gyisten, – kivan itthon? – kiáltozta be az ajtón ablakon. – A ház sötét volt, – senkise felállt, – az ajtók tárttan nyitottan, – a köszöben egy szét tört szekrény. – itt bizony török járt. – Hát bizit magunk vagyunk, – szólt a pap, – hogy visszatért. – Legelsőben itt a kutat nézzük meg, – mert nekem még ég a bőröm. – Felt otta a vödrött, – és vizet húzott fel. – Azután keresgélésbe fogott a kocsián. – Volt ott mindenféle, – ágynemű, gabona, láda, faragocsék, – egy hordó bor, – megtelzsákok, – az egyik zsák puha volt, – az kibontotta, – az volt benna mit keresett, – fehérnemű. – Egy kendőt meglocsolt a vödrből, – és derékik levetkezett, – körül borogattamogát. – A válta lováta váljúhoz, – megítatta. – A papazután enni adott alovaknak, – és hogy az egyik zsákban kenyeret tapintott, – azt maguknak bontotta fel. – Éhes vagy a fiam. – Éhes vagyok, – felelt a gyermek. – A papki húzta a kardját, – de mi előtt megszekte valna a kenyeret, – felemelte az arcát az égre. – Áldott a te neved uram, – kiáltott a meleg és hálás hangon. – Kiszabadított el a láncokból, – kiszabadított el a láncokból, – és megattad a mímai kenyerünket. – Az ég tiszta volt és csillagos. – A holt fénnyelt elt fehérlámpagoyóként függött – az égbaltozat közepén, – és világgitott a vacsorához. – A kútkávájára őltek, – és ott falatoztak. – A pap olykor a kutyának is vetett. – Gergő meg a maga lovának törtés – attal kenyere felét. – A távolból, – elkor halgdobogás hallatszott, – a két evő felfigyelt, – szálljuk megállott a mozgásban. – Lovasjon, – vélekedett a pap. – Egy, – felállt el Gergő, – s tovább ettek. – A dobogás lassanként robogásra – erősdölt a szárazkocsiútan, – egy néhány perc mula odaérkezett – maga a lovas is, – meglasította a lovát a csárd előtt – és belépett az udvárra. – Mubarek Olsun, – kiáltott a papnak reket holó hangon, – töröknek nézte, – hogy a fején ott fehérlett a vizeskendő. – Magyar vagyok, – felállt a pap, – megismerte Mórét, – Gergő is megismerte, – összeborzongott. – Ki van itt? – kérdeztem Mórét, – miközben lefordult a gőzölgő paripáról. – Hol a gazda? – Nincs itt más, – csak én meg ez a kis fiú, – felállt a pap, – nekem ló kell, – szót nyersem Mórét, – pihent ló, – a pap vállat volt, – itt bizony a ligakat. – nekem sietős az utam, – pénzem nincs, – keresztények vagyunk, – ide a lovadat. – egy pillantással végig most rált a két lovat, – a harmadik a gergéi – az árnyékban legelt, – kicsi ló volt, – hitványnak látszott, – ha-hó, – szólalt meg a pap, – legalább azt mond meg miért futsz? – Mórét nem felállt, – rávetette magát a paraszlóra, – és tovább száguldott. – Na, marmokta a pap, – ez ugyanra videsen csinálló vásárt. – Ahogy megmozzult, – megéreztem, hogy valami kicsúszotta zsebéből, – fölvette és megbámulta, – aztán, – hogy rá pillantott, – eszébe jutott, – szejem zacskóban valami keménykedett, – fölhasította a kardjával, – hát egy gyűrű fordult ki belőle. – A gyűrű követ szokatlanul nagy, – négy szögletes feketekő, – vagy sötét gránát, vagy obszidián, – nem lehetett megismerni a holdvilágnál, – de azt isten lehetett látni, – hogy valami halvánságra köből holdvan rajta, – megkörülött-te őt apró gyémáncsillag. – A zacskó bárseiben is tündökölt valami, – ez üsd van alakból valar tarökírás. – A pap értett tarökül, – de a tarökírás jeleket nem ismerte. – Ránézett Gergőre. – A fiúcskal fehérruhászsákon aludt már édesen. – Vége az első rész 14. fejezetének.