 Nu har jeg hørt en masse om rotters depression, men jeg plejer altid at sige, at jeg synes, det er så søn for rotterne, så jeg foretrækker at lave forsøg med mennesker. Når, spørg til side, jeg er psykiater, og det, der interesserer mig, er eleverne mennesker og deres psykiske problemer. Det, jeg vil fortælle jer om i den næste halvtimes tid, er for det første en lille smule om nøvoplasticitet, Kimo har fortalt meget om det, så det kan jeg hurtigt overstå. Men så vil jeg også lige sige lidt om for god ordens skyld, hvad er depression? Hvad forstår vi ved depression? Og så, hvad mener jeg med det i en folkesyd om? Hvorfor det? Og så kom ind på en helt ny teori, vi har om, hvad depression er. Mange af jer kender de gamle dages forestillinger med seotonin og den slags ting, men de helt nye teorier, de kan jo faktisk ante til det med nøvoplasticitet, som Kimo startede med at fortælle om. Man mener, at det nu foregriver begivenhedernes gang, man mener, at depressionen udvikles på grund af påvirkning af nøvoplasticiteten, og omvendt mener, at behandling, eller nogen mener i hvert fald af behandling, virker ved at øge nøvoplasticiteten, og det skal forklare aldrig nøger. Kimo har allerede vist mange nærvceller, men jeg vil nu vise den her, den er sådan lidt science-fiction-agtig. Men som Kimo fortalte, så har vi altså et selvelæme her, og den har de der fangarme, som hedder den dritter, det betyder noget med træ eller grene. Og I kan se, at der er nogle af den dritterne, de ender i sådan en knapplinende struktur, med en lille bit afstand ind til selvelæmet her i en tilsvarene en. Det er de så kalde synapser, som nærvcellerne bruger til at kommunikere med hinanden, og det er der for eksempel seutronin og astylkonin, som du nævnte udspiller deres rolle. Sådan ser det jo ikke ud i virkeligheden, her er sådan et meget smukt billede, som jeg lige vil demonstrere. Her ser I igen en nærvcelle, men alle de pletter, det er faktisk synapserne. I kan ane konturerne af den dritterne, og så kan man få en idé om, hvor mange tusinder synapser der er på en eneste nærvcelle. Og så tænker på, hvor mange nærvceller der er i centralnærvsystemet, og så gange op med antallet af synapser. Hvis man ikke er forvirret, så har man ikke forstået noget som helst. Men hvad er nøvplastisitet så? Jo, som Kimo sagde, forbindelserne mellem nærvcellerne ændres hele tiden. Det er sådan, at den dritter bliver dannet og nedbrut, synapser bliver dannet og nedbrut. Men det som man hedder det, man viste første gang, var i 994 hos mennesker. Det er, at det, vi lærer i skolen om, at vi var født med et vistand til nærvceller, og så kunne det kun gå ned af bakke. Det passer ikke hjernen i stand til at danne nye nærvceller hele tiden. To steder inde i hjernen, nemlig omkring hjernens hulrum med en trickelsystemet, og så i hippocampus, som Kimo nævnte. Det er bevist, som sagde første gang, i 994 hos nogle kræftsyge svenskere, som var døende på grund af deres kræftblidelse. Selv hos disse mennesker, som var i de sidste steder og havde en meget alvorlig kræftsygdom, da fandtes der nøvgenese. Det er en anden og spændende historie, men det var altså oprindelsen faktisk. Der gik mange år før det trængte ind, og hvis det ikke rigtigt trængte ind på medicinstudiet, nu er jeg med og er stadig vedkstudierende. Der er ikke ved det her, men det har man altså vist i mange, mange år. Det, som er interessant i denne her sammenhænger, det er, at vi ved, at der er nogle ting, der kan hæmme den her tilstand, svære stresstilstande og ikke kun kronisk milde stresshusrotter, men altså også stresstilstande hos os andre. Også som sagt, depression, og depression er for min en af de mest ekstreme stresstilstande, man kan forestille. Så det skal jeg vente tilbage til. Omvendt, som Kimo allerede har røbet, i hvert fald det sidste her, så ved vi, at antidepresive medicin kan modvirke den her skadelige process, og det kan have elektroshoge eller ICT, som vi kalder det nu omdage også. Og vi ved også interessant nok, at motion har også betydning for den her process. Men det skal jeg vente tilbage til al sammen. Hvis nu nogen skulle få lyst til at læse noget mere om depression, som er et meget, meget interessant emne, så kan jeg bare blandt befale den der lille bog, som udkomte for nogle år siden. Den hedder Referenceprogram for Depression. Den kan man, det er i en sundhedsstyrelsen og udgivet, den kan man downloade fra Sundhedsstyrelsens hjemmeside, eller fra den psykete og selskabshjemmeside, eller fra min hjemmeside også, så man ikke kan finde den andre steder. Og der står der sådan den baggrunden for alt det, vi ved i dag om, hvad depression er, og hvordan det skal behandles, og hvad ved vi egentlig om effekterbehandling osv. Det vil jeg ikke komme nøgere ind på, men bare anbefale bogen. Den er vejlig god at få forstand af. Men hvad er problemet med depressionsygdom? Hvis vi nu starter med det, det er det med folkesygdom. Jo, problemet er, at depression er en ordentlig hybestygdom. Der var en dansk forskere der for nogle år siden vi i stedet omkring 4 % af befolkningen i dette øjeblik er deprimeret, og 4 % det er altså noget i sti med 150.000, 200.000 danskere, som i dette øjeblik er syg. Heltidigvis er de ikke alle sammen svært syg. Det er sådan, som der står, at cirka en trededel har en let depression, en trededel, en moderat depression, og en trededel svært depression. Og ved moderat og svært depression er der børdige tilbydes behandling inden psykotepøvetisk, altså samtagebehandling eller medicinsk behandling. Det sker slet ikke. Der er rigtig mange mennesker, som ikke får den behandling, de egentlig har krav på. Et andet problem er, at rigtig mange mennesker tilbydes ineffektivt behandling. Det vil sige antidepressive medicin i forlavdosering eller former for samtagebehandling, som ikke har bevist deres værdi. Og det er selvfølgelig alvorligt, fordi patienten jo hele tiden spiller med livet som insats, så at sige, at depressionen kan tage overhånd, og selvmåstangerne kan blive for voldsomme. Og så kan det lige pludselig være lige meget af det hele. Så depression er en farlig sygdom, man kan dø af den. En anden problemstilling er, at det er noget, jeg er meget interesseret i, at der er også mange mennesker, som ikke umiddelbart responderer på den behandling, de bliver tilbudt, og så giver de læger eller psykologer op, i stedet for at prøve andre former for behandling. Og det kan få katastrofale konsekvenser for patienten. Sygdom vinder hurtigt til, eller hyppigt tilbage, og den er kompliceret af risiko for selvmåret, som sagt, risiko for andre sygdom, risiko for hjertasygdom, blodprop i hjernen osv. Så der er en lang række lemelig sygdom, men også en lang række psykiatriske sygdom, som for eksempel angst, som hænger sammen med depression. Det er en anden historie, lang og interessant historie, men det må blive en anden gang. Hvis man ser på, hvad mener for eksempel verdensundesorganisationen om? Varfor nogle sygdomme er de mest betydningsfulde på global plan? Så kan man se her, det er nogle år siden, at depressionsygdommen kom ind på en fjerde plads over de værste sygdomme, som medførte største tab af liv over, og den største tab af livskvalitet. Så det er noget, der er virkelig bært af noget det her. Yder mere er det sådan af de nye pronoser for VH, der rykker depression højere op igen på listen på en anden plads. I kan se, der er andre sygdomme som blødprop i hjertet og hjernen og så videre, men depression kommer ind virkelig som en meget alvorlig sygdomme, med hensyn til at få ringe antallet liv over og livskvalitet. Man kan også anden skuldig gøre det på en anden måde. Her er det en gruppe forskere i EU, som har set på, hvad koster de forskellige hjernesygdomme i Europa? Her har vi de danske tal. Det er nogle år gammelt, og det er et meget konservativt skønt, men I kan se, at det, der hedder effektivtessortet, altså først og fremst depression, koster over 10 milliarder danske kroner, og det er en da, som I kan se, det er 2004 kroner. Om året, hvor er langt største delen, det er det, der er det røde her. Det er det, der hedder indirekte omkostning, og det vil sige, det er udgifter til sygdavpenge, udgifter til pension og så videre. Hvorin mod udgifter til behandling udgør en ret lille del af området. I kan se, hvis I kigger ned i listen her, så kommer der angsttilstande, for eksempel psykotiske tilstande, og først hernede, der kommer apopleksi, migraenet, epilepsi, dissemineret af sklerose, Parkinson, og så nøvekeroiske sygdomme her. Så depression er en fantastisk dyr sygdomme og rent samfundsykonomisk. Hvad er depression? Jo, depression er en sygdomme. Man kan sige, den består af sådan tre hovedgrupper af symptomer. Man kan sige, det er centralt, at det er jo forsænket stemningslejre, altså man er ked af det sagt, hvor jeg mener i dagens tankinholdet er negativt. Man tænker, at man durer ikke til noget, man kan ingenting, man er en fiaske og så videre. Men så er der nogle andre symptomer. Det er måske det, som man sådan i populært vil forstå ved en depression, og så er der nogle andre symptomer, som er enormt betydningsfugler og interessanter. Der er det, der hedder psychomotor og etkæmning. Altså, at patienten virker forstenet, ligesom en Parkinson-patient, mimikløst ansigt, langsomt tale og gang, og så videre. Og så nok så interessant, kan man se det, der hedder cognitive deficit, som er en forengelse af de intellektuelle funktioner. Det skal jeg vente tilbage til, fordi det er en meget vigtig point gennemt her. Men egentlig har man de nøge vegetative symptomer, som vi kalder dem, det vil sige, at man har ikke lyst til mad, man kan ikke sove om natten, man har ikke lyst til sex og så videre, som er sådan nogle, det vi kalder autonome symptomer. Hvis man sådan lige kort skal nævne, verdensstøndesorganisationen definerer depressionen på den måde, som man kan se her, der er nogle centrale symptomer, hvor mindst to af de her skal være til stede, og så skal der være mindst to af de her over, for at man taler om en lidt depression, og som sagt, den skulle ikke nødvendigvis behandles, men har man to af de her, fire af de her, så har man moderat depression, og så er der indikationen for behandling. Har man tre af de her, fem eller flere af de her, så har man svær depression, og så har man helt klart brug for behandling, mange vil have brug for at være på en psychiatrisk afdelning, fordi de simpelthen er så syge, at de er bare på sig selv. Man kan se, at ord er jo fattige til at beskrive, hvor lidelsesfuld den her tilstand i virkeligheden er. Nu står der for eksempel nedsat selvtillid selvfølelser, og det lyder jo så meget uskyldigt, men det, som de her mennesker føler, det er, at de er hvad de løser i forhold til andre mennesker, de er simpelthen mindre at være end andre mennesker. De er plaget af selvbebreitelse og skyldfølelser, og nogle gange skyldfølelser over noget, som de overhovedet kan være skyldig eller som er helt urealistisk, og så specielt som nævnt tanker om døden og selvmord, og en del ender der også med at dø fejnhånd. Så det andet, den anden symptomgruppe, det er de intellektuelle vanskeligheder, som jeg skal vente tilbage til. De kommer nemlig her. Det drejer sig om, at man har svært ved at huske, man har svært ved at koncentrere sig, og så har man svært ved, det der hedder exekutivfunktioner, det vil sige at planlægge og udføre sine handlinger. Planlægge og udføre sine handlinger, det lyder sådan lidt højtideligt, men det er det slet ikke, det er noget, vi alle sammen gør hele tiden. Bare vi skal tænke på, hvad skal vi have til aftensmad, og hvad skal jeg huske at købe ind på vej hjem, så fungerer vores panelarber på fulltryk med at planlægge, hvad det nu er, vi skal gøre. Og det er lige præcis det, som man ikke kan, når man er deprimeret. Det er sådan, at man skulle tro, at folk, der ikke har brød det, eller kender det tæt på, de tror måske, at det, der er det værste ved depression, der man er ked af det, det er der overhovedet ikke. Det, der er det værste ved depression, der man ikke kan fungere rent intellektuelt. Det betyder, at man kan ikke arbejde, man kan ikke passe sine hobbyer, eller sin familie, eller hvad man nu vil, fordi man kan ikke koncentrere sig, man kan ikke huske. Så det er langt, langt værre det her, det oplevede, så er patienterne så meget mere pinefuldt, fordi de ved jo, at normalt så kan de godt koncentrere sig, når de lærer nye ting, og de kan arbejde, og pludselig så kan de ikke en ting, og det er jo så benzine på bålet, og så er de værdiløse mennesker, der ikke durer til noget. Det, som er spændende i den her sammenhæng, og som jeg vil gøre lidt mere ud af, det er, normalt så skulle man tro, at det her, det forsvinder igen, og depressionen forsvinder. Det gør det ikke altid. Det kan godt være, at man kan godt fungere intellektuelt dårligt, imellem de depressive episoder, og være endnu, så ser det ud til, at hvis man har det her i en meget svær grad, så øges risikoen for, det er ikke sådan, at det bliver til 100%, men der er dog noget øget risiko for, at man senere i livet vil opnå, eller opleve, det der hedder demens, altså alzheimer syddom, eller fortidlig forkaltning. Så det vil sige, det som det her peger i retningen, det er ligesom Kimo var inde på, at der sker nogle forandringer inde i hjernen, og de forandringer kan faktisk være rigtig underartet, og måske ikke bedre sig ind, når depressionen letter. Det er en modsætning til, hvordan man tidligere så på depressionen, at det var sådan noget relativt godartet, midlertidigt. Men i dag ved vi, at det behøver overhovedet ikke at være spurgt godartet, og det behøver heller ikke at være midlertidigt. Det kan være medførende handicaps, der var meget lang tid, måneder efter, at man egentlig er blevet, hvad skal man sige, i normalt humør igen. Det som vi ved om årsagerne til depression i dag, vi ved rigtig meget om årsagerne, men min poængde er, at det har ikke bragt os ret langt. Hvis man spørger den menige i dansk depressionbehandling, hvad går det ud på? Jo, det går ud på, at man finder, hvad årsagen er til depression, så skal man bare snakke om den, og så bliver man rask. Jeg ville jo ønske, at det var så enkelt, men det er det ikke. Vi ved rigtig meget om årsager, men det, vi ikke ved ret meget om, det er det, der foregår ind i hjernen, når vi bliver udsat for de forskellige årsager. Det som på lagesbrug hedder patogenese eller syddomsudviklingen, det ved vi ikke ret meget om. Vi ved alt om årsagerne, det er ikke særlig interessant. Nu nævner jeg dig lige vel for god ordens skyld. Vi ved, at der er noget, der hedder biologisk sårbarhed. Arvlige forhold kan gøre, at vi senere hen udvikler en depression. Vi ved, at opvækst vildkorne har betydning, hvis man har været ude for de her vimlige ting. Ja, så har man større risiko for 30 år senere at få en depression. Specielt hvis man i forvejen er arvlig belastet. Vi ved, at stress, og det kan være arbejdsmiljøs stress, men det kan også være stress, man oplever, hvis ens nært stående er meget alvorlig syg eller dyr. Men altså kort sagt, vi ved, at stressbelastninger, eventuelt sammen med nogle af de andre ting her, kan få styr i hjertens funktion og medføre depression. ændelig, så ved vi, at der er en række lemelige påvirkninger, der kan få styr i hjertens funktion. Det er noget, som jeg er meget interesseret i. Det er en lang historie, som jeg ikke skal komme ind på her. Bare lige nævne. Vi ved, at der er nogle former for forgiftninger. Der er nogle sygdomme, stofskifte sygdomme, blødprop i hjernen. Alle disse ting kan få styr i hjertens funktion og kan medføre de symptomer, som jeg nævnte før. Så er vi så fordi, at vi ikke ved bedre, at kalder det depression. Der er mange forskellige sygdomme, som bare ligner hinanden, som vi ikke kan skælne imellem. Okay. Som kimonævnte, så er der en struktur, som jeg har arbejdet med i mange, mange år, og interesser mig for netop i sammenhæng med depression, som hedder hippocampus. Og hos et menneske, nu ved jeg ikke, det er ikke så tydeligt, men man kan godt ane det. Hos et menneske, der sidder i den pølse, det er i tæningelabben. Her er det øjet, ikke? Og næsen vinder den her vej fremad. Her kigger personen ind i tavlen, og så kan I se, der er hjernehulrummerne, som de skal være, og hernede ligger hippocampus, og er skåret på tvers. Her vinder næsen opad, og der kan man se noget af hippocampus herinde. Så den ligger herinde i tæningelabbernet, som det hedder. Og grunden siger, den er interessant, den struktur i depression, så området er dels fordi, folk som Kimo og andre, har vist, at der er altså noget med hippocampus, så rådder man stresser. Men hvad ved vi så om det hos mennesker? Jo, vi ved faktisk, at det har mennesker depression. Så er der en tendens til, at den her struktur bliver mindre og mindre, og det kan man simpelthen måle. Vi ved også, at hvis man har mange depressioner, og det var det, som jeg sagde i starten, at depressionen har en tendens til at komme tilbage, igen og igen og igen. Hvis man har mange depressioner, så er det meget værd. Og specielt er det vist for relativt nylig, hvis man har langvarig ubehandlet depressioner, så går det ud over hippocampus. Så sker der et eller andet forminligt, som går ud over hippocampus. Når jeg siger forminligt, så er det fordi, det er den gamle historie med høden, og ikke hvad kommer først. Hvis man havde en lille hippocampus fra starten af, så fik man nogle meget svært behandlige depressioner. Den anden vej rundt. Så vi ved ikke, præcis hos mennesker, hvad der er årsager og hver virkning, og det er det, at dyrer forsøger ufattelig betydningsfugle for at komme mekanismerne nærmere. Fordi det her, det er jo meget, meget vigtigt at forstå, fordi som jeg sagde, det, der truer ude i horisonten, det er jo nogen af patienterne ender med at blive demente. Altså for altså mig sygt om, at man er nødt til at forstå, så vi kan forbygge, at det kommer så vigtigt. Her kan I se hippocampus, som er malet rød, på den her blærede hjernet, der kører rundt. Og hvad laver hippocampus? Jo, hippocampus udgør en vigtig del af det, det hedder det limbiske system. Det er det system i hjernen, der har med vores fødselsesliv og vores drifter at gøre. Det giver meget god mening, at der er forstyrrelse i det her system, netop fordi som jeg sagde før, symptomerne på depressionen er jo i høj grad, symptomer på forstyrrelser i fødselseslivet og som mænd også i vores drifter, kunne man sige, i hvert år seksuelt drifter, vores arbetit og sønregolation og en række centrale ting for os. Så det giver meget god mening. En anden ting er, at hippocampus er ekstremt betydningsfuld for vores kommendes funktion. Så man nu skal sige det meget primitivt, og det er næsten for primitivt, men jeg våger det alligevel, så er hippocampus sådan en slags knudepunkt, hvor information, der kommer fra kort til hippocampusen, det skal om i langt til hippocampusen, hvor vi lager, og det skal igennem hippocampus. Og den modsatte vej, hvis det skal frem til bevidstiden, så skal det også igennem hippocampus. Så kan I forestille jer, det er sådan en fredagretia banegård, som er ufattelig vigtig for at koordinere og for at hente lagerdata og hente data frem. Okay, og det passer jo med, som jeg sagde, at hippocampusen kan være kompromitteret hos mennesker med depression. Det er ikke altid, den er det. Det glemte jeg at sige, det er ikke altid, den er det, men hos nogen patienter, der er den meget svært påvirket. Og så har hippocampus betydning for dette, der hedder HPA-axen, og det vil jeg gerne forklare nøgge over, hvad det vil sige. Så det er sådan, at vi har forskellige stressvermoner, alle kender det, der hedder aeronalin. Det er det, som jeg vil sætte snirmer ind på en af de tilstedværende, der har fallet søvn og rummer bøg ind i øret, så vil vedkommende fara op og få hjertebanken og se forskrækket ud. Det er sådan et bostad aeronalin, der kommer fra binyrerne. Det klinger hurtigt af, og så falder vedkommende i søvn igen. Men hvad hedder det? Det er altså en meget hurtig indsætende effekt, som var kort tid. Den er ikke så interessant i den her sammenhæng, men når vi snakker om depression, det er det andet stoff i middeltid. Det, der hedder kortisol, som er sådan et mere langvarigt stressvermon, eller nogen kalder det det unne stressvermon, fordi det har nogle veldig gavnlige virkninger i kroppen, skal man retfærdigvis sige, men det har også nogle svære bivirkninger, hvis det står på, hvis det er forhåret i for lang tid. Stressvermonerne bliver danet her i binyrerne, der sidder oven på nyrerne, som jo sidder her i flankerne, og det hele kontrolleres igennem sådan et feedbacksystem. Det er det, der er ansøget her fra hypofysen, og højere op i nuet fra det, der hedder hypotalamus, og i nu højere op viser det sig, at det fejles kontrollerer sig i hippocampus, fordi som der stod på den anden slide, jeg visste, hippocampus er det sted i hjernen, der er flest kortisolreceptorer, altså den største tætthed af kortisolreceptorer, så der er sådan en feedbackmechanisme, som går op til hypotalamus og til hippocampus. Vi vil sige, at hvis der er meget kortisol, så vil de to strukturer forsøge at lukke ned fra systemet. Og det fungerer fint til dagligt, skulle jeg helle sig at sige, når vi ikke er deprimeret, men det vi ved, det er, at hvis man er deprimeret, så er der ca. 50% chance for, at systemet her er gået fuldstændig ud af kontroll. På tross af, og det kan man teste ved at give det der mærkelig stof, hvis man giver normale mennesker det mærkelig stof her i et minigram, så lukker de fuldstændig ned for det her system, og holder op mere at producere kortisol i cirka døgn. Det gør deprimeret patienter ikke. De fortsætter mere at producere kortisol på fuldtryk, i cirka halvdelen af tilfældene. Og vi tror, at det er den stressormonproduktion, som er kommet ud af kontroll, som kan skade hjernen, både i rådderne, når man stresser rådderne, og i mennesker, når de er deprimeret. I hvert fald, vi ved, at kortisol er forhået hos cirka halvdelen af de deprimerede. Vi ved, at regulationen er forstyrret i dit tilfælde. Vi kan ikke undertrykke den med at give deksametasonen. Nogen af depressionen-symptomere kan faktisk forklare os med ydeforkomst af kortisol. Hvis man giver mennesker kortisol, så vil nogen, ikke alle, men nogen vil udvikle symptomere i retning af depression. Vi ved også, at hippocampus er meget følsomme over for for store mængder kortisol, og der kan komme de her cellesvind. Måske er det det, der forklager, at nogen patienter klager over, at når de har haft efter en overstået depression, så synes de ikke rigtig, de bliver sig selv igen. De fungerer dårligere end de gjorde før. De føler sig meget nemt stresset, meget nemt belastet i helt urimelig grad af ting, som de tidligere kunne trække på skulderne af. Det kunne forklare os ved, at deres hjernen faktisk har ændret sig eller måske endda taget skade af den depression, som har stået på alt for lang tid. I hvert fald, vi ved, at mange mennesker, der har haft en depression, fortæller efterfølgende, at de er bedre meget, meget mere følsomme over for stressprovirkninger, end de var før. Og det kunne jo være, at det var derfor, at den der tendens, som jeg sagde i starten, at der kommer nye depressioner, at den kommer i stand. I gamle dage troede man, at man havde en enkel depression, så blev man rask, og så levede man lykkelig til sin dagseken. I dag ved vi, at det gør man ikke. Hvis man har haft en depression, er der ca. 50% risiko for, at man får en ny, og man har haft to depressioner, så er der 50% risiko for, at der kommer en ny, 3 depressioner, 40% risiko. Så for hver episode man får, så banes vejen for flere episoder, kan man sige, og det er jo rigtig, rigtig untidigt på, hvem det ene er, der har opfundet det system. Det der er den gode nyhed, det er altså, at den meget tyder på, at behandler vi aggressivt, så kan vi forhindre udvikling af den her ondespirale, kan man sige. Det er der nogle ting, der tyder på, behandler vi med antidepressive, behandler vi med andre midler, så ser det ut som om, at vi kan forhindre den skrumptning af hippocampus, som man ellers kan se. Så det, jeg må fortælle jer, det er, at synaptisk plasticitet, altså hjernens plasticitet, nødginesen, nydannelser, nye celler, som der foregår i hippocampus, er en livægt, der er en konstant balance mellem nedbrydning og opbygning af nye nervceller. Den bliver påvirket, den balance, eller nødginesen, den bliver øget af antidepressive medicin, af CT, motion, stimulerende miljø. Det ser det også ud som om, at man har en effekt på rådder, skrådder keder sig for meget, så skrumper der hippocampus. Måske gælder det også for mindensker, det ved vi ikke. Men vi ved i hvert fald, at for meget kodisol skubber i retning, svære stress og svære depression, ubehindelig depressonskubber i den modsatte retning. Så her er der en cartoon, der opresumerer det som, hvad hedder det, vi har snakket om. I det normale tilfælde, hvad kan I se, der har vi en neuron her med den drittrej, og forstørrer vi det her lille udsnit, så kan vi se, der sidder fine synapser her, så en nervcellen kan kommunikere med sine kolleger. Hvor har man en depression? Så skrumper den drittrej, og der forsvinder synapser. Hvor i mod, når vi behandler depressionen, så går processen den modsatte retning, og der er det ved at hæfte sig ved det stof, der står her BDNF, som er sådan en vækstfaktor for neuroner, som er meget, meget interessant i den her sammenhæng. Og meget tyder på, at vores behandling virker via BDNF. Det er også interessant af en anden grund, fordi man ved, at ved hård motion, der ører man også mængden af BDNF, så det er muligt, at motion, for eksempel, kan bruges til behandling af en række psykiske sygdommen, som for eksempel depression. Det har vi arbejdet med en del over, sammen med folk fra Bispebjerghusbital, i forsøg på at påvise sådan en effekt. Det er ikke helt nemt, skulle jeg hele sig at sige, men vi arbejder stadigvæk på det. En dansk psykiat er påvistet i rotter, for nogle år siden. Det kan man næsten ikke se på grund af lyset, men jeg skal på at forklare, hvad det viser. Folk, der arbejder med en slags ting, ved straks genkende, hvad hedder det, konfigurationen her, det er en rottehypogambus. Og rotten har fået et stof, der oppe på sin nervoseller, som det er så grønt, på, hvad hedder det, en bestemt form for det, der hedder fluorescencemikroskopi. Så har man givet rotten et andet stof, som lyser rødt, og nogle af rotterne har fået, hvad hedder det, ECT-bænning, altså et enkelt elektrosjok, og nogen har ikke, og nu er det meget svært at se på grund af lyset. Men hvis ellers lyset varende, så ville man kunne se en myre jade af røde pletter herinde, sammenlignet med kontrollrotten, som er blevet bedøvet og aflivet. Og det viser, at hvis man forstørrer billedet meget, så kan man se, at de røde pletter er inden i den grønne plamage. Det betyder, at de røde stof bliver optaget i celler, der deler sig. Det betyder altså, at det her viser, at der finder en øvruginesested, altså nydannelse af nervoseller. Og det som Thorsten Massen viste da her i vejholdtusens gifte, det var, at det aller aller stærkeste stimulus i øvrugineset, det er ECT. Der var en, der spurte, men finder sådan noget i stedet her ved mennesker, også fordi en ting er jo, at det finder stede ved rotter, og det synes vi selvfølgelig er morderligt interessant. Men det ville jo være endnu mere interessant, hvis det også var noget, som vi kunne være helt sikker på, spillede en stor rolle for mennesker. Og det er meget svære at bevise. Vi kan jo ikke pille hippocampus ud og kigge på den, for at undersøge det, fordi folk vil savne hippocampus. Men vi kan undersøge dels afdøde, og det arbejder vi på, ude på Psykheters hospital. Men vi prøver selvfølgelig også at udnytte moderne skandingstekniker, til at se, kan vi påvise nøvgenese. Og det her er en helt ny undersøgelse, hvor man har forsøgt at påvise nøvgenese hos mennesker, efter ECT-behandling. Det er en lille undersøgelse, det er kun 12 patienter, men man har brugt en meget fin scanner, og så har man scanet patienterne før og efter en ECT-serie. Og kender og vil vide, at en MR scanner, det er sådan en, der viser, i hvordan hjernen er opbygget. Så den er meget velegnet, til lige præcis den her form for undersøgelse. Så har man målt hippocampus-volumen med håndkraft. Det er et ekstremt stort arbejde, og det gør det meget svært at gøre, men det lykkedes de her forskere hos mennesker, altså. Det viser, at alle patienterne ude af de 12 her bostede fra to, havde få øget rumfang af deres hippocampus, efter en serie ECT. Og faktisk så voksede de, påstår forskerne, hippocampus voksede med 4-5 procent på hver side, efter en behandlingsserie. Så kan man sige Norge, men det, der klarer, er ikke nogen, der hever, men nej, fordi lavet sig en anden undersøgelse, der hedder flere, og da kunne de påvise, at det var altså ikke et spørgsmål om UDEM, altså bare hevelse af hippocampus. Det ser sådan her ud. Her kan man se, at det her er hippocampus, det er for lang tid, at jeg ikke skal kunne genkende, men I må tro mig på mit ord, at det er hippocampus, og det er på den samme patient, før og efter. Og her kan I ane, at forskerne har tolv modet sider, tegnet ind, kan I se den streg, der går rundt om hippocampus her, og det har de på begge sider. Det her er før- og efterbilderne, altså den samme patient, samme snit, samme sted i hjernen, og I kan godt ane, eller få neme, at den her klat her, den er mindre, end den her klat. Det påstår de i hvert fald, og når de måler på det, så svarte til, den er vokset. Og det er sensationelt, hvis det er rigtigt. Den er vokset 4-5 % på 3 uger, ikke efter en seriebehandlinger. Der er selvfølgelig nogle problemer, det er ved det her, fordi det er ikke nemt at lave sådan en undersøgelse, skulle jeg helt så sige, det er en lille undersøgelse. Vi bliver nødt til at lave det i større målstock, men det vil vi meget gerne, ude i Riesgård lave det med 200 patienter, og så når man sidder i computerteknik, som kan hjælpe os med at måle hippocampus, så vi ikke er nødt til at sidde og lave det i hånden, fordi det er et gigantisk arbejde. Måske vil vi kunne påvise noget tilsvarende i et dansk materiale med mange flere patienter. Det vil som sagt være ufatteligt interessant, fordi det underbygger kemusresultater på småkeste vis. Jeg tror, at jeg springer over den her. Så hvis man skal se på, jeg skal nok lavere at snakke meget længere, men helt overordnet, og i vores resultater med behandling af depression, så kan man se, at hvis man behandler depression med samtale-therapy, så vil det omkring halvdelen være bedre. Så hvis vi har 100 patienter, så er vi omkring en 50-60 procent i bedre, og det er nogenlunde det samme, som jeg bruger ellers aldrig ordet, men nu gør jeg det ligevel, de såkaldte lykkepiller. Effekten af det er nogenlunde tilsvarende. Det, der er den gode nyhed, det er at undersøge, så vi siger, at hvis det ene ikke virker, så kan det være, men man skal altså ikke give op. Vi har andre former for medicin, som er lidt mere effektive for menige, og så har vi topscoron, det er ECT, som er meget, meget effektiv, men som til gengæld, det har jeg slet ikke snakket om, men jeg ved, eller mange ved, at den har også nogle bivirkninger, der kan være ubehagelige, og derfor forbeholder vi det til de allersvære syge, som er livsfarre, hvis ikke vi gør noget, eller har en behandling, der vi er ved. Så min konklusion, det er et lille reklaminslag, hvis nogen skulle have lyst til at læse mere om det her, så er der nogle modelige spændende bog her, som udkom, som, hvad hedder det, blandt andet beskriver de her forhold, men i meget større detaljer, og med meget mere grundige argumentation, end jeg kan nå på den her korte tid. Men ellers, det, som jeg vil konkludere, det er, at depression er en hyppesyd om, den er meget alligevelsesfuldt, den er også ekstremt dyr for samfundet. Der er mange oversager til depression, men det, som er vigtigt i den her sammenhæng, det er, at den synevis er hippocampus skader, involveret i synomsudviklingen. I hvert fald en del tilfælde, nok ikke i alle, fordi som sagt, det er sikkert flere sygdomme, som udvikler sig forskelligt, men i en del af sygdomme, men der er der meget at tyde på, det er sådan. Det kan behandles, og det er det vigtige budskab, vi kan gøre noget ved den her forfærdelige sygdomme, og vi kan modvirke de skadevirkninger, som ser ud til at komme på hjernen, og det er det, som både de dyre eksperme til, og undersøgelser, men altså også nogle undersøgelser, vi har lavet i riskår på mennesker, tyder på. Så ja, nøveplasticitet, som jeg hører dig om nu, er et ekstremt vigtigt begreb, også inden for psykaterien, når vi har med mennesker at gøre, det er ikke kun noget, som er interessant i dyrforsøg sammenhæng. Ja, tak, for jeg er så mærksom med.