 ספר שביעי פרק א' This LibreWalks recording is in the public domain, read by Omri Lerner Jerusalem. ספר שביעי פרק א' בספר עמק הבחר מעט מנדלם מוכר ספרים. יום השישי בוקר נעה. אור וחום וזוהר הקיע. הגשם שהיה יורד בלילה בכלות עוברקים השפיע לחלוחית של חיים בכל הצמחים שהתחילו מתקמשים בחרבוני קיץ בתקופת תמוז ונראה מראה הם ירוק כקדם. קהלות השחר נשווה הרוח נתפזו העבים הנצח החמה ונתמלא העולם אורה. הקיצו הבריות בשדה וויר וראו את הארץ כינה אמה. הדשאים נעים העיצים רעננים ורסיסי לילה עליהם מבהיקים כספירים. בהתאנגו מזיו כבודם. כל נפש חייה מרמס האדם ועד אוף שמים יצאו לעבודתם. הללו שורקים והללו מצפצפים, הללו מקפצים ופורחים והללו זוכלים ומטפסים. וחיסלונים אף הם משכמים והולכים למלון האדמוני בבחוריהם וביוויטולותיהם, אוכליהם בידם לקנות שם יין בזול לכבוד שבת, כמן הגם העולם. בצד היה המצידי הדרך שבין כסלון והמלון האדמוני משתה ושמחה. מחי, זה גוי של שבת, הממונה על קיבוי הנרות והסקת תנורים בבתי היהודים הכיסלונים בשבתות, וכל חמירה וחמיה של בני העיר בפסח עיקה בירשותו, משתה שירה בגברי לחברו, רואה בהמות ישראל, ושניהם, פנייהם צהובים. ומתוך רוב שמחה הם אומרים שיר אגבים בנהימה של שיקורים, ורוקדים לכל כנרו של חושים ברגש והתלהבות יותר. זה חושים היהודי משונה מכל אדם בפרצוף פניו וצוויונו, בהילוחו ודיבורו, ובכל מן הגב. כל אדם צורתו קבועה, ואתה יודע, הוא מכיר אותה בסמניה. וזו של חושים קשה לעמוד על הופיעה, שהיא משתנת כחרום על ידי כמה וחמה עקימות משונות ברגע. הכל לפי עניין הירורי לבו, ולפי דיבורו ויסוקו עם הבריות באותה שעה, והיה מבייש גם פני הקופים בהעביות. ולא בכל פעם היו חלקי צורתו מכוונים ובעקימותיהם לגילוי הרגשה אחת. אלא פעמים הם מחולקים לעצמם עד שנראים דו פרצופים. מצד זה פניו זוהפים, ומצד זה הם שמחים. אין אחת בוחייה, ואין אחרת סוחקת בשעה ועונה אחת וסכנה לה ליישה מאוברת לראותו בשעת כלכלתו, שלא תפילת ולדה. מעולם לא ראו את חושים בבית הכנסת, לא בכל ולא בשבתות ומועדים, ולא ראה אותו אדם מקיים מנהגי ישראל. ואף על פיכן, לא אקפידו עליו אנשי המקום, והסיכו דעתו ממנו כאילו פתרו מן הערבות, והם אינם ערבים לו. חושים הוא, ואחריותו אינה עליהם. חושים יודע לחשים לקדחת ולחייב שיניים ולשאר מקותו נגיים. צלוחיות שלסמים לו, שתיפה אחת מהם, נזרקת על כלי גבר או סמלה תישה, דייה להציט אש אהבה בלב זה לזור ובלב זור לזה. וקונים הרבה מהמארץ קובצים על צלוחיותיו הללו, שנתפרסמו בעולם על שמו. כינור לא לחושים, כינור פשוט מאוד, שהוא מנגן בו, כביכול, ביהרים ובחפרים, ובתיה יין ובכל המקומות שבחורים ובטולות מבני הערלים יוצאים לחול שם במכולות בחגיהם. הוא משמש שם חתן וחלה, אוהב וההובתו וריאים אהובים גם במעשה להטים ואחיזת אינהים. בולה על הפדי אש, ופולט מפיו פתילים ארוכים, שובר ביצים ותורפן בתוך כובעו ומפריח משם יונים בפני העם, נוטל מטבע מעט פלוני, מפייח בו ואיננה, ונמצאת אחרכן בחיסו של פלמונים. וובירצונו, מחסום נתללו לאדם פתאום אלפיו. חושים אין דירתו, כבע בעיר, אלא הוא מתלך ממקום למקום חול ימיו, עכשיו הוא עומד לפני מחי מגברילה ומנגן והם מרקדים וסמכים וכל האובר עליהם מבני כיסלון ועמד עד שנתלקתו סביבה מקיבוץ גדול של כיסלונים קטנים עם גדולים הרואים בסמךתם ומתמיעים ואומרים מהיום יומיים לא חג להם ולא שבת ולסמךה זו מה עושה בשעת דיצה וכתבה זו קפצה אישה אחת בהולה מבין העומדים בבחייה גדולה סופק את חפה ומנהמת על אהובים אלה החוגגים הו ירוצחים שופחי דמי לא הספיקה לגמור את דבריה מפלל הארץ ונתעלפה מהומה ומבוכה ובהלה ופסקה הסמךה נשתת כינרו של חושים מחי וגברי לה מתבהלים הפחד מפי גיינם ופניהם הצהובים מחסיפים מכאן, מכאן שואלים זה לזה ותוהים ומשתוממים היא בתיה אישתו של שמולי קסמרטותר בתיה זו הלאה האישה הבעה אתמול לבית המדרש להבדה למה מוי של בני הלומד שם לא והלביתו ולא טעמו מהחול היום והיכנו כיוון שביקשה אותו לא מצאתו וגם רבי אברהם פטרונו של מוי שלי לא ידע מה היה לו יצאה מישה מפחי נפש החמה כבר שקעה החושך ממשמש עובה ובאתי היושבת בביתה שוממיימה ועצובה על בניי הקירה המנחילה, קבוד וגדולה בטורתו יושבת ומצטערת עליו ומשיחה דעתה משערת דברים בצורכי ביתה שכחה את בנותיה הקטנות שהן רעיבות שכחה שהגיע זמן הדלקת הנר להסיק הקירה ולבשל כפעם בפעם תוושיל של גריסין מסעודת הערב והילדות אף הן שרויות בצר וככל בני אוני המלומדים בצרות מצטמצמות ויושבות באחת הפינות תלויות ראש ומתענחות בחשאי ומי יודעת כמה הייתה בטיה יושבת כך ילמלאי חתול שנאור משנתו על גבי התנור וקפץ ועמד אצלה מחשקש בזנבו מתגבן ומתחכך בצד ובחתף בנהימת דקה גרונית לרודי הקמה גדולים גאה גואב הלאה בת ינין ערה ונזקרה בחובותיה, חובות בעלת הבית והם הבנים וגם את שמולי קבעלה בעהבה זכרה שכל היום הוא רודף אחרי פרנסתו הקשה בבתים ובחצרות בשווקים וברחובות ובערב הוא בא לביתו היפ ורעב ועליה להסדרז אתה בהכנת סעודה של ערבית שהיא מכוונתת ליבה לבעלה על תעל דעתה שמה בהור ולקחת מוי שלי והלחוש מהם יחדר היום הרי יום חמישי בשבת שבו שמואל הולך כדרכות תדיר למלון האדמוני להביא יין בחוויתו בשביל בעלי הבתים קונה ותמידים החמאית הזורחת והרוחם היה מנשב בעולמוש לקלוש בהוכור ארץ ברוב תבועות וירקות ברח העשבים כבשמים מחיין אפשר אפשר רצה שמואל לעשות נחת רוח למוי שלי ובעץ לא לבית מדרשו והזמינו לתייל עם אובסדה אני אומר את אפשר לא אליו די עשה שמואלי כדבר זה ויפי עשה הרי בינינו זה מתנה טובה שנתן לנו הקדוש ברוכו אין לו בעולמו אלא בית מדרשו בית חייו שיושב בו כל ימה ולומד תורה לשמה בהתמדה גדולה והוא חלוש וחחוש כל גופו אינו אלא אור ועצם הו יאלי מה מיידינו יקר ואיזה טענו יקבל מאיתנו אוריו העניים טענו גם יומרת וחילו אמירה של שטוטי מה לנו ולטענוגים הלוואי יהי רצון לפני אבינו שבשמיים שנוכל להספיק לו בחולט תמיד מה שצריך לקיום גופו אוי אוי ואבוי לעימו והוא בעצמו בין יקיר זה כלום מבקש דברי תפנוקים ממנו פצנו מה הוא אוכל פעמים לרעבונו ודיו סמדלו נפתח פעמים נפסק עקבו ניתה על חותמו וניתה יחפוץ בעוד רגלו והוא אינו מקפיד הוא מתראה מחלילה ואפילו עביר כדי צור כל אין שימה אוי לי אין אנו מספיקים לו בית דירתנו זה שפל הוא וצר בישיבתנו בו באבונותינו הרבים בדוח הגדול שאני שמעת אותו פעמים בלילה גונח מליבו תצא נפשי עליו יפה עשה שמואל שביטלת מוי שלי מתרמוד תורה כדי לטייל עם או היום בשדה הוא קיים בו מצווה גדולה של פיקוח נפש ינשו מוי שלי מהתרוח צח יחליץ את הצמוצב ויהנה שעה אחת בחייו חכם רק בטיה בליבה ומיד הייתה מתנחמת עמדה והתליק הנר והתחילה עוסקת בצורכי ביתה בזריזות ובפנים מאירות ובהור פניה הצהילה פני ילדותיה ואמדו אף הן לשמש את אימן ולסייע לה בעווה וברצון זו קולפת בולבוסים וזו מגשת קיתון של מי זו קופצת ומביאה צרורות וקיסמים יבשים וזו עורכת היצים על גבי הקירה ובטיה מצטת בהם את האור ומלבא ושופטת את הקדירה הקיסמים הולך כולם ניצוצות ניתזים והלב עולה ומלכך את הקדירה מסביב ולהילדות עורה ושמחה החתול יושב לא על החוריו בקומז גופר מתחמם כנגד האור ומלקק כפיו ונהנה נטילת ידיים זו לחתול סימן הוא לביעת אורחים אומרת הילדה הבכירה אבא יבוא בקרוב עם מוי של יחיכם אומרת בטיה וסוחקת מתוב לב והרוח לבשה את הקטנה בבנות וכפצה ואמרה בגילה ברינה ובמחיאת כפיים את שירת העם הזאת פיפ ניפור אין אבא פה היהלך למקום נחר ומה יביא? חווית שחר והכן יניחה לפתח מלמטה נשתה אני ואתה כולנו נשתה כולנו גערו באחיותיה כמתרעמות עליה והפצירו בימנת ה-1 לאשר ולקיימת עבריהם במאמרה כולנו בנותיי כולנו מפייסטן העם בדברים טובים ונחומים אבא יבוא אלינו במהרה ומעות בידו ועיקח כמה אך לעשות חלה הרי ערב שבת מחר גם דגים אקך ועשה קוגל ונגילה ונשמחה הצ עצ עצ נשמח ונגיל בדגים וקוגל הצ עצ עצ יבוא אבא יביא אבא כסף אלינו ותעשה ימינו קוגל לנו ונוכל כולנו הצ עצ עצ חנה לאציפורה הצ עצ עצ אסתר שרה דבורה שרה הנעה זו אמרה בנעימה ילדה נעה ומחוקמת יחיפה וחתונת בד מטולעה לבדה כל לבושר כשהיא קופצת ומרקדת בסמחה רבה ובסיום כל חרוז היא מתחזקת באוזניי חתול ויהנה להפכו חלקו בכל המיה משונה אין לך דבר מסוגה לפיוט כמידה מרובה כל כך כמו העניות ודווקא כשהיא עניות קשרה וצנועה ולא מנובלת עניות מחכימה עניות מחשרת את הנפש להרגשה ולמידות טובות עניות מרבה שלום בית מקרב את לב אבות אל בנים ולב בנים אל אבותם כמה תחבולות וכמה טענוגים ופלגים צריכים להמציא כדי להנעות נפש סוואה של בני השירים המושפעים ברוב טובה ולהלהלהיב ניצוץ אחד של רחמים ומחשבות קדושות בנשמתה משקועה בממתת שערי טעבות גסות ונשמת עניים טיילה דבר מועט שתתרגש ותחוש שפה של קודש של נאימות ונסגבות שער טוב כלשהו בחייהם של עניים במאכלם ובמלבושם וחיוצה בהם מעורר את אוכם ומבדיח דעתם והסמכה במעונם על כפות החדשה ונעליים חדשים על לביבות וצפיחת ביטווה שבאות פעמים בסעודה הם מברכים ואומרים הללויה חיי משפחה בבית עניים כמה קיים ורחשי לבם כהמון גלב היא זהרו בבני קבצנים שמעם הרבה פייתנים ובין כך וכך עבורו השעות או שמוליק או מוי שלי, לא באו האש על הכירה שוקת ורטיחת גריסים בקדרה הולכת ומתמעטת הנר דועך וחיה ורוח בטיה ומתיחה העצבות חוזרת ומבצבצת בה בתחילה היא קבושה בלב ושותקת כדי שלא לצער הבנות הקטנות ולפסוף היא מתגברת ונעשת פתפתנית עכשיו צרתה של בתיה צרה מחופלת היא דואגת לבנה ולבעלה גם שנייהם רקיל הישמוליק לחזור לביתו וביום חמישי היה פעמים מקדימובה כדי שיתן מעות לצורכי שבת מי בעוד יום ואתה הרי זה כחצות לילה את הנגולים קוראים או שמוליק איננו הדבר אינוקי פשוטו ויש בזה חשש סכנה ומה היא? כאן ניתנה רשות לתמיונה של בתיה לתרוש במופלם ממנו והוא מעללה בקסמב כל מיני פגעים מצויים ושאינה מצויים המטילים עליה האמא ומוסיפים כוח לעצבונה עד שאינה יכולה עוד לנעול דלתי פיה בפניו והוא מתפרץ ויוצא מקרב לבא ומתגלה בדיבור בדמה ובענחות כיוון שראו הבנות האם הגומה ומתנחת אף הן נהנחו פתילת הפינות ישבו שם צפופות מרכינות ראשן ומתעצבות במסתרים פתילת הנר שואבת שיעורי חלב האחרונים במנוראה ואור וחושך משמשים בבית בערבוביה קוותה ההישה לקירה אף הגחלת הנשערה או ממה בסכר אתיכת הגריסין ניתננה הקדרה ואין נותן דעתו עליה הכל שראויים בצער ואפילו איך הטול כיפלת זנבו מתבודד ברוגז ונשתתך על התנוע כמתנמנם ואפילו האריבה שמכמיצים ולשין בהאיסה לחלה של שבת הייתה מונחת בקרן זווית ריקה ואזובה ונראית תוכה ושוממת וזה הצרצור שדרכו לצייץ כשבני הבית עולים על משכבם בלות עכשיו, פשט ראשו מן אחור אינו נודן כנב ואינו מנענה הרגל ומשפשף אלא עומד ומציץ כגולם מחריש ושותק רק זבוב אחד הגדול מאיחב האחוזים בתיקה ובנקות לה הבית ומתנמנמים פרש מן הציבור והלך לזהע את הבריות במעשה תעתו אב ממהר ושעת קובחו ומתחבט פעם בחלון פעם באחד הכלים ויצל אוזן האדם הוא מרקד ומזמזם והכול בטיסה אחת וחזבו וזה הרגשו היעורי בתיה וזיע זהו את מוכה צער לה המקום בבית ולשוט בחוץ שמתכוונת לבקש את מחמדיה ולדרוש על בעלה אצל אלה מבעלי הבתים שהוא מביא להם יין יד חזרה בה שהרי כבר הגיפו הדלתות כל השארים נעולים ובני העיר ישנים גם הרגיש הבבנותיה העלובות איכן שוכבות נשמחות זו על זו איך אפרוחי האלה הנאהבים והנאימים סובלים ייסורים ומחרישים מעטים ימי חייהם וצרותיהם אירובות והיה קשה להדבר להניחם לילה בחדר לבדם ואותה שעה הנסה הרוח כלב מאיחד המקומות עובה ועמד אחרי הקוטל משפיל זנבו ומגבי הראשו הוא מתחיל מילל יללה לאיומה יללה בעלמה בלא טעם ובלא סיבה כאלה מאותם בעלי לשון להבדיל שהם עומדים פתאום וקושרים הספד על עצמם ועל מנהגו של עולם על ישראל ועל רבנן ועל תלמידיהם גועים בבחייה של תפלות כועסים ומתיאשים ואומרים היוול הוולים יללה תקלם זו שסימן ראי אצל הבריות שיחסיכה את בתיה ומתוך בהלאה ובלבול התעת קפצה ואחן הזה מנבלתו מקללתו ומניחה בו חול חמטה הכלב נאס והמד מרחוק והתחיל נובע חפם כדרכו כאילו הוא תמיה על בתיה והרוח התונו שבילעה מדבר מתוך גרונו תוהב ואומר מה עשיתי לך כי היא קיטני במתך אוי אישה כלום אין את יודעת שבכיית הכלב זכו והיר היה הערב ביטחילתו רוב הפני הירח משמיים נשקף הכוכבים עמדו במשמירותיהם ברקיע מעט מעט התחילו עולים נשיאים מקצה ארץ ובלילה עמדה רוח שערה והיא ענן וחושך רעמים זיקים וברקים וגשם שותף ירד בזהף כולן שהעיר שחבו על מתותם ואין מהם קואה גבורת כשמים אלא בטיה ובנותיה שהצער הגדול לא היה מניח להן לישון ורגזו ונהנחו חול אותו הלילה למחר עמדה בטיה עם הנצח אמר ולאחר שעשת עבודתם אין סדר היום והזהירה את סיפור הביטה הבכירה על אך יותר הצעירות יצאה מביתה והלכה למלון האדמוני לשאול שם על בעלה ברקת אלוהים התניה האדמה רוב דגן וירקות רון ושיר נועם וערי החסדי ובטיה הולכת אגומה ואינם הרגשת בכל אלה או שהגיע למלון ושאלה את אנשי הבית אמרו לה כן בש מוליק את מוליכן כדרכו תמיד ולאת מלחת הערב וחזר והלך בדרך שבה בה מרשמי פניהם היה ניכר שבליבם הם תמיהים ורואים במהורה זה חשש שכנה ובפי הם הם אומרים שלום כדי לנחם את בטיה ומייעצים לה שלא תבקה תנו אך דעתה ותמתין לביאת בעלה ובזרת השם יבוא בטיה יוצאת משם נדהמה דעתה לא נתקרר היא הולכת עט מצד היר מחפשת בעינייה ומדמה לנו רעות לסטים מזוינים מעשים מבהילים ומיתות משונות תליה, יריה, הרג וחנג והנה קיבוץ בני אדם לפניה חושי מנגן ומכי וגברי לה מרקדים חבית שבין כליהם המותלים תחת אחד העילנות בטיה עומדת בתוך הנהספים עליה מסביב לבחם ואיניה משותתות כיוון שרעתה את החבית הזו נתחלחלה הרי היא של בעלה ומייד התמרמרה על מחי וחברו בבחייה וצעקה גדולה וחשדתם בשפיחות דמים ומרוב צער ויגון לא ישלים מהי דבריה ונתעלפה אותה השבת, בחיסלון שבת של פטריחי ואלקסיה הייתה כיוון שנתפסו מחי וגברי לה למלכות בשום שנחשדו בשפיחות דמים של שמו לקסה הסמרתותה הובנו הייתה כיסלון עיר ישראל כעלמנה יהודים נהנחים מה יעסו בלוגוי של שבת מי יחבל להם את הנירות ומי יעסל להם את מלחתם כלום אפשר להם לישראל בלוגויים והלכו ומינו לשעה את פטריחי חולב את פרות ישראל בחגים ומועדים במקום מחי ובמקום גברי לה אביר הרואים מינו את אלקסי תלמידו רח בשנים אבל שנייהם לא השלימו את תפקידה המקראוי ואין העתרה הולמטם פטריחי שאישה היא ואין לקוח גברי לקבל על קרבה הרבה קוסות יעין שמשפיעים למחבי הנירות נשתקרה אחר קוס רביעי וחשטוי את יעין נפסה לעבודה ונשארו נירות לא קבועים מעלי השן בבתים רבים וחשו היהודים בראשה מפני כיתור ורחרה ולא זו בלבד אלא שותה שבת נחלבו הפרות בדלת שעות מפני שהייתה פטריחי ישינה ולא יכלו להקיצה מיינה ואלקסי אף הוא נחשל בדבר רבירה זה גוי קטן כיוון שעלה לגדולה ונעשה ראש לבהמות זכדתו עליו ואמר שהשות בידור יהיה מקבוק ירצונו בכל שעה שירצה ואת מי שירצה והיינו מבחין בין אדם ובהמה והיה מה עשה והורר השות על נערים משחקים ברחוב והולכים לתומם ונקלו עליו המוקים והתנגחו עםו ונשאר העדר בלא רואה ונתפזר לכל רוח ספר השביעי בספר עמק הבחה מעט מנדלי מוחר ספרים ספר שביעי פרק ב' This Librevox Recording Is in the Public Domain Read by Omri Lerner Jerusalem ספר שביעי פרק ב' בספר עמק הבחה מעט מנדלי מוחר ספרים אותה שעה שנתעלמה אגלת החטפנים עניי שמוליק אסמרטותר כשרדף אחריה הייתה שעה צרה ומצוקת נפש שאין כמותה אב רחום רואה את בנו גזול מלפנה ואין בידו להצילו צרה זו מי הסיכנה אין קינים והגי בשעזו אין אומר ואין דברים צעק שמוליק וחררה נפל ומה היה בסופו שם המרוב צהר נתרפה דעתו ונשתתה או שם הפרחה נשמתו חס ושלום תירוף הדעת היא מקט אשירים מפונקים הנה אלה מדושנה עונג אינם יכולים לסבול יסורים הצהר מחה תרוחם ומארבבם ומפחד פתאום הם מתבלבלים לא כן הקבצנים קבצנים בשרם נחוש פגע שולט בממ לא צינים מופחים לא רעב וצמה לא לחץ ודחק לא מדווה וכל מקה כי לכך נוצרו להיות עלובים סגופים וסכופים כל יםיהם והקדוש ברוכו נותן להם ייסורים ומיני פורענויות וכוח אבנים לחיות בהם ולא שישתגעו ויימותו בהם אמת צהר גדון הצטער שמוליק על בנו השבוי בידי לסתים ונפשו מרלו מאוד אבל כמה מראי נפש וכמה הלובים כמותו נמצאו בישראל בימים הרעים ההם כמה אפילו גדמאות הו ייריבון העולמים נשפחו בזמן ההוא לתוך נודך דמות הורים עניים שנלקחו מאצלם עולה להם כשהם ישנים בלילה בהריסותיהם וחולמים חלומות נעימים דמות עם ההות מבקות על בניהם היחידים או ללי טיפוחים דמות על מנות שומעמות עצובות על בניהן היתומים משענתן האחת ושארית תקוותן בעולם אוי כינים הרבה נערסו אפרוחים נגזלו ולב הורים קרו על הגזרים ובכל זאת לא חלו בי גונם שחייה עניי עם אלה וכאימה והגיעם לשעות רעות חדשות לשוב ולראות בחטיפת בנייהם הנישרים שמוליק צרק אבל לא נשתתה שמוליק קרה נפל אבל לא פרחה נשמתו זה, אני מרגיש בנפשו חבלי גהינום כאילו משלחת מלאכי חבלה קוראים את לבו ולא עבדו אשתונותיו והוא יודע שמוי שלי בנו נתון בשביעה והלב לרדוף אחרי שובב ולעשות כל מה שאפשר להצלטו הוא לבקש חשבונות רבים אם יהיה חוח ברגליו לרדוף למה לא? שמארת אותך זה שמתנדנד מבוקר ועד ערב ממהבוי למהבוי נחצר לחצר ביום במה נחשבו אצלו הרגליים רגלי, אני אלה מי חושש להן ומי נמלח עם ההן בדבר הליכה אם היא ניחה להן, עם לב ומלבד עבודתו עבודת שמארת אותה ערי שמוליק יהודיו והיהודי הילוחו משונה של לוקט דרך ערבריות היהודי ראשו בשמיים כרחב אש ותס בראש והרגליים כסיעה זו של הגלות הולכות ונגררות מכוחו אחריו על הארץ שמוליק לבור אותך יהוריו מתגלגלים מניעים ומאמידים אותו מהארץ, תורדים ומתריחים את רגליו והן רצות דרך זו שהחתפנים מצו אותה נעה וטובה לחפציהם היא שביל צער שכבשו רחוק מדי רחמלך שביל זה מתאקל והולך קרצועה בין שיחים ותבועות וישבי שדה פעם הוא מתעלם באחד ביצעי המים בערבה או יורד ומתחמק בשפלה ופעם הוא נראה שוב עולה ומטפס אל ראש הרבגבע שמוליק רץ בכל כוחו מכבין את עוזנב לשמוע ואת אינב לראות יפה יפה ותרחלתו לבטלה בכל הדרך שקט ודממה אינו שומע אלה כל פסיעותיו ואינו רואה אלה צילו רוקד על ידו לנוגה הלבנה הפוגומאה הנראית כחרמש של כסף ברקיע איתים צילו משתתח על פני האדמה מרובב פי שניים מקומת גופו ואיתים הוא עולה ומתרפק על תבועות ועל שיחים פסיס וחוריה קריאות משונות כמעשה הבדחנים בבתי קרקסאות אמת שתי פעמים נשמע לו ככל עברה מרחוק אבל מיד נודע הדבר שהכל רגלי ארנבת בהולה ונבעלה מלכישת עלי נדף או מרמס באופל יהלך וחפזה ועברה על פניו פסוח ודלוג ונמלטה לתוך הקמה והם שני כל עצמו עליו באוזנב כל הנחתו היוצאת מליבו בשעה שהתקווה להשיג את ההגלה התחילה רופפת בו כלום אפשר לו לאדם אפילו אם קהלו ברגליו שיהיה מתחרי עם הסוס ומכל שכן כשדופקים את הסוס במקל ורוצואה לא, הגש מוליק ברוכו הקשה מטפח על ליבור מנעני הבידו גש ואף על פיכן הולך ורץ, הולה הרים יורד בקאות כאילו יד חזקה דוחה אותו והוא נרדף על צבר עברו השעות ושמוליק מתייגה הולך ונכשל בהליכתו נופל וכם וחוזר ונופל כל הדוחק אותו שהיה עצור בליבור כאש בוערת מתרופף שלא מידעתו והיה שמוליק כמגדל פורח זה שהכיתור הולך הוא מתנדף מתוכו והוא יורד קופץ ומנתר כערבה הוא מתחבט בקרקה עד שתצא כל רוחו ונח שמוליק נופל בשדה חושב מתבלבלים והוא רואה זרות מעין מעשה ועסקיו בעולמו ערבוביה של סמרתותים לפניו סמרתותים משונים למיניהם לתולדותם לבית אבותם כהל גדול מאוד נושאים את עצמם ובאים סמרתותים יוחסים מגוהצים מגדולי העיר או סמרתותים גסים ומזוהמים עם הדרגה פחותה מכנסיים, תליטות קטנות קפוטות ופרקים כובעים ומגבעות מתנסים ובאים וכל אלה אין להם יתרון זה מזה סמרתותים בהוכשם, זכורה זו מרובה יש ויש סמרתותים בעולם אבל מה הנעה לא מאלה עם העסק בהם היום הולך וקשה מאוד בא לקנות מעלים במכיר כל סמרתות וכשבאלים קור רוצים עשרה סמרתותים בפרותה הפעם היה מחזיר כל היום על הבתים עומד בכל שך וקורה מי סמרתות אליי רגליו בצקום רוב הליכה גרונון איכר והסמרתותים עומדים ומלג לגים עליו הוא מתגבר בעולה בסולם גבוה העובה לבית אחד ועמדו עליו שם מכנסיים שחצנים ונפחו בו וגרשו ובבית אחרת מרמר אליו פרק פגולים ודחפה הוא בחוח ונפל ונשתתך על הארץ ועדיין כל לבריו הוא מיד הוא מתמלך מה על הסמרתותים הרשיים האלו ואיש חמתו הולכת וניתוספת בו הוא מעור הרתו להתנקם בהם והוא נעור הוא משפשף אף הפה עיניו העיר בוביעה במוחור פוסקת חושב מתיישבים הוא שמולק רואה את הירח ואת הכוכבים יר וסיכים ונזכר בבנו וכל מה שערה לו ועמד ועוסיף עומץ ורצ מהרה הוא במורד הער והנה תמונה לנגדנב עוד מעט והרגלה נירתה לו מרחוק שם באמק אצל גשר ראוע על בריחה קטנה בשעת ירידתה מן הער דחופה ומבוהלה נתראה מגלגל וניתפך ונפלא בשוכה עמוקה והרבה עמלו בעלי הבא עד שהוציאו המשם ותקנו שבריה בדוח הגדול שמולק מסתער לו איבה וראים כחייה פצועה מתנפלת על הציידים גוזלי ולדה מחמד ביתנה עד שלא הספיקו להורגה קראוי והייתה ביניהם מלחמה בשעה שאחת מהחמסנים ממהר ורותם ההגלה ניחז שמולק בשוקב של השני בשינב כעלוקה ובידיו הוא נלחם עםו על בנו ומושחו אליו בכוח רחמי אב העצומים צרת נפש הגדולה ובקשת הנכמה שלושה דברים אלה עשו את שמולק זה החלש לשמשון הגיבור אבל חוי ואבוי לנגד פלישטים מישראל גם גבורת שמשון אין המועילה אלה הפלישטים בעלי גרופין עיקו הוא פצעו הוא מכה רבה בהחזריות חיימה גם מוי שלה קיבל מקות מתנת חלקו בשביל שלא היה חובק את ידב בשעה שעשו שפתים בעבים רבי הרשבר אמר אחד החטפנים לחברו התיפול הזה עםו המנובל הזה מתעקש ומחזיק בהגלה ואינו רוצה להסתלק ממנה יייכן, עד רבה ישב לו פה בהגלה ויקיים מה שכתוב או טוב את בנו אין כאן כל חדש כבר ראינו ושמענו דברים כי יוצא בהם בעולם כן, דיברת הרבי שניור וולף מישיב חברו טובים השניים מינה אחד ויעקוד את העיל הזה רבי שניור וולף מסדרז בעבודתו עוקדת שמוליק כמשפט הקורבן אוכל לך ואינו חוש יש לצערו שהוא גונח ובפרפר וצועק בכל נורא הסוס אסור וההגלה נכונה הנה, כל שוט וכל קורא היה, היה, הידה והאב, עובנו, נהוגים להקריב אותם לחפרת הקהל שנייהם, ביום אחד כל אוי והבוי הולך למרחוק בדמי הליל כל אשוקים ושדודים בוקי הרקיעים ועולה ללוהים קובל ומתונן הוי ריבון העולם הוי הוי על המחה ישראל הזמיר העומד על דוחנו שם בחורשה קופץ פי ואינו אומרות שירה גם הצפרדעים פה בבריחה משתתקים בתוך המים מענקת העומללים וצעקתם אוי מה נוראה הבחייה בלילה וכל קורא היה, היה, הידה ובתוך כך והלבנה בת שבוע אחד למולד מקדימה כתינוק ומתפתרת ממשמעותה בלילות ושוקת ובמקום שקיאתה השמיים מתקדרים אבים מתוכם יוצאים ברקים וכל רעם שם בגלגל ופתאום והנה רעש אופנים ושעתת פרסות סוסים עוד מעט, הוא מרכבה מרקידה ובעה בני אדם יורדים לראות מה הצעקה הבאיילם רואים ונבעלים ומשתוממים והנה גאהרה ונזיפה וגדופה, יד חזקה וזרוע נתויה ושני עובול ושותפו יודעים מה תנופת ידיים זה אומרת והם נמלחים בדעתם ואוקרים את רגלם קודם קבלת המקות ובורכים האנן והחושך מגנים עליהם והקבוטם לא נודעו סוף פרק בית, בספר השביעי בספר עמק הבחר מעט מנדלם אוכר ספרים ספר שביעי פרק גימל ספר שביעי פרק גימל ספר שביעי פרק גימל בספר עמק הבחר מעט מנדלם אוכר ספרים נעה ירזיין מטרופולין של גיליל וולין לא ארמונות בה לא מגדלים לא מעשה צעצועים ויהיה אלתכם הרים סביב לויערים בקאות ונחלים ובטוחה גני ירק ועיצים ומתאי חמד והם הם עודה והדרה הבא לשם דרך רחוב הכסלוני בללי קאי כשהבטים החבויים בצל העיצים סגורים ותריסי חלונות מגופפים ומנוחה שלמה בה אלא עם בעל נפשו ומזין אינב מזיב כבודה באותה שעה נמפי ישנה תעבל העיניים הלילה מאפיל עליה בטליטו של תחלת כה משובצת כוכבי זהב והירח משמיים מעיר פניו אליה ומתרפס ברצי כסף אילנות ופרחים זולפים בסמים זרם מים נוזלים מסלה מילה מרחוק הזמיר מנגן לה שירת דודים והיא חולמת ובאותו הלילה שהיה מעשה בשמוליק כשתבלה נמפיזו במי הגשם שירת בזהף ונשתקעה בתרדמה חזקה ושקט עוד ממה מסביב נכנסה ביווילות מרכבה לתוך העיר הסוסים רצים ומזהים והאופנים בראש גילים על מרצפת אבנים ברחוב הכסלוני וניצוצים נתזים מהם וכיוון שהגיע המרכבה עד לפני שער חצר אחת עמדה הרכב ירד מעל מקומו ושני בני אדם שישבו אחד ממינו ואחד משמולו אחריו שנייהם גולכי זקרן ומלובשים בגדים כמיניג המדינה חברו הרכב איש ברי וחזק עובל כתפיים בא והקיש על השאר בכל כוחו מי מקיש כך ביד חזקה כגזלן עד שיזו עזעוקות להבית נשמע מתוך החצר כל בן אדם כועס ומתראה אין מנוחה לא ביום ולא בלילה בלום פיחה ועל תנבח קלבא גוער בו הרכב מבחוץ על עדיר ועב שמשבר את האוזן מהר ופתח השאר ועל תעמוד שומעת אה גם את החולים לא ירחמו מקישים וצועקים צועקים ומבהילים שמתדע מה הבעלה הזאת נדבר השואר רוקק ומתרעם בינו לבין עצמו הולך ומכניס המפתח לתוך המנעול מערים ומצדדו בקושי אילך ואילך כל הלן עם רצת יהיה, יהיה בהם ההידה כיוון שפתח השואר את השאר וראה את המרכבה ותעומדים לפניו בחוץ מיד פניו הזוהפות נעשה וצוחקות והוא פורי הראשו הוא מתחיל לחשקש להם בזנבו בהכנעה כאבד לפני רבו להכנע ואוררת משגיע הרבה את החולים והמור לו שהוא מתבקש להעדון הפקיד הרי הוא יושב פה במרכבתו אומרים לו שני האנשים האלו העומדים בחוץ אצל השאר אבדיכם אני עדונאי החכרנים הנה אני הולך תיכף אומר השואר בעומא כי מדבר לעצמו למה לא אלך בשליחות עדונים טובים ונכבדים כי עדונאי החכרנים הרי הם מנע מקפחים שחר כל בריאה והיהין יאין ואחר אכלין אני חייב להודות על הכבוד הזה שחלק לי השואר אתה אומר הצעיר לחברו בדרך הלצה לאחר שהלך השואר ונשארו לבדם שותה זה בשביל שראה אותי בחברתך חשבני לחכרן כמותך ונהג בימין הגכבוד ולמלא ידע שאני בשר ודם פשוט אחד מתלמידי חכמים בלשון אחרת היה מדבר אימי אך זכותכם חכרנים עומדת לנו מסכילים ומללים בזמן הזה לכם הכל שרוי הכל מחו לכם והכל חולקים לכם כבוד אשריכם מה טוב חלקכם בעולם הזה ואנחנו ילמלא אתם לא הייתה לנו תקומה חס ושלום אל נתתונן ריףקין מנחם ארחלינת חברו לסעודה של לווייתן רצונך רחלין ונעשה עיסק כשאנו עומדים כאן על רגל אחת אם ניתן לכם מחלקנו בעולם הבא מנה יפה מלווייתן משור הבר ומיין המשומר ואתם תיתנו לנו מחלקכם כאן בעולם הזה בשר ודגים ויש ותאנו גוד בני האדם דבר זה צריך דרישה מתחילה בווית ועד התגרים עם המניות שלכם או שטרי התחייבות לעולם הבא יהיו עוברים לסוחר אני לעצמי מסופקנים סוחר יהודי אפילו מן המאמינים ייתן בשבילם פרוטה אחת האמונה מצויה בדברים שבפה ולא בדברים שבקיס אין לך את פיקרוס גדול הכופר ברוכנויות ומונה עצמו מהן כחיסם של העשירים בו ועריך אבל איפסיק רחלין שיחתו זו לא עת להתפלספת הנה המשגיח בה הלבינו פני המזרח ואיש אחד לא מלובש עוד קראוי נכפז ובאה למרכבה הדון המשגיח נשמע כל נעים מדבר מתוך קילת המרכבה יש אצלך בבית החולים מקום לשני חולים חדשים אין אף מתה אחת פנויה באותה שעה הדוני הפקיד הרי יודע שבית החולים הזה קטן לפי כהילתנו הגדולה שהולכת ומתרבה משעה שנפתחו בשני מעיינות לתורה או לפרנסה ונסתם מאוד למסקלים ולחכרנים ולישר בני אדם הנגררים אחרי הם ומתפרנסים מהם מהיר ורושיה את עשפים לפרקים נמלחים זה בזה ומדיינים זה עם זה והנה השיח וכל דברים ומה עשה אין נו כל עברה הזו שיצא מפיזה שקוראים לו פקיד היו במשמעותה כמה וחמה הוראות משמע שאלה האם יהיה קצלפית פותחה משמע תמיה אם כן לא תתקבל בקשתי משמע תרעומת ומשמע עוד דברים הרבה המסגיח שהיה באמת דברני וחייב תודה לה פקיד שמדוע על משמעותו זו היה טועם באותו כל העברה כל לתאמים ביחד וחפה אז להתרצות לו ואמר כל זה לא אמרתי אלה להודיחה מהעמדו של הבית הזה אבל בנוגיה לבקשתך השתדה למעלותם אחר אמרתי הכל כאן מזומנים לעשות רצוןך מודה אני לך אבל אין לי דחות את הדבר למחר ראה הרי החולים לפניך פה במרכבתי פה במרכבתך ואני לא הרגשתי בהם עכשיו אני רואה אותם רואה ומשתומם הרי הם מותלים כמעט בלורו החיים ולפי כך אני מזרזך היי איוון קרה המשגח להשואר מהר, הווה לי את המשמשים והמחשירים לסת את החולים האלו ריפקין, אמר הפקיד כשירד ממרכבתו הרי אני עושה אותך שליח להולכת קרטיסי לרופא בית חולים זה ולהביאו לכאן ניינט במרכבתי ואני אלך לביתי ברגלי אחרי ישיבה מרובה וזה למי שיבנפש ועודך אבקש הפך פניו לרחלין ואמר לו בידידות שלא תצא מזה עד שיובעו החולים למקומם ויעשו להם כל צורכם בן כך וכך על ההשחר בהדימו פני כל המזרח הוא שמוליק ומוי שלי העב ובנו היו מותלים יחד לפי שעה על מיתה אחת בפרוזדור שיהיה פנה בשבילם מקום מיוחד שניהם פצועים נדהמים ומתעלפים ופניהם קסיד סוף פרק גימל בספר השביעי בספר עמק הבכה מעט מנדלי מוכר ספרים ספר שביעי פרק דלד תסליב ריוווקס רקורטינג איזן פאבליק דומיין שלרוסלם ספר שביעי פרק דלד בספר עמק הבכה מעט מנדלים מוכר ספרים דרו של שמוליק הסמרתותר דרו של חכרנים ושל חכרנים היה היהודים בימה ביו מתקשים מתחילה בקבלת הסקלה שנגזרה להם לקיימה כירפועה שלימה לכל מקוטם ועמדו ואמרו היה העולם מתראה ומתיירה שלא יגיע לו צער ונזק חס משלום בשביל שכלות אמנבל ולא חכם זה ומי יודע מה היה בסוף כולם של העולם והיהודים ביחד ילמלאה המלאך הממוניה על הפרנסה שמניע גלגל קורות ישראל ממיצרים והדהנה מלאכים בעלי כיסים באווודק בכל אותן מיני הפרנסות שהיו מעבירים את בני הגולה על דעתם בחמה וחמה עניינים מענייני דרך ארץ בזמןיהם ולא מצאת תחבולה לעניין זה של הסקלה באותה שעה טובה יותר מזו של חכירת היש יפה כוכה בשביל התפשטות מקום המשלטה שהתידה היא להתפשט כמעט בתוך כל התחום ובשביל ריבוי צינרות השפעה שלה לאלפי משרתיה או סי רצונה בספירות אליונות ותחתונות ושמהם יתמשך שפה של מחייה לפועלים ולאומנים ולרוחלים למוזגים ולאכסנאים ולבעלי הבתים כבלים ולבטלנים ולמחזירים על הפתחים בכל המקומות וגם בשביל כך שעניין החכירה הזו בעצמו, כלומר, היין יהיה מוסיף לגבורה לשלוט ברוח בני אדם היין הרי הוא דבר המתבקש לכל בעי העולם וקונה הכל קונה את הזהר קונה לבבות ובשביל אותן המעלות האמורות כאן ושעינן אמורות הגלויות ושעינן גלויות לא יהיו היהודים מדגדקים עם החכרנים עם אלו הממונים והפקידים בחכירת היש שרובם ככולם לא יהיו צדיקים והם חלו להם על עבירות שבצינאה ועל עבירות שבין אדם ובאוון מכילה זה של הגדולים יתמסכלו הקטנים והתחילו פרחי השכלה מבצבצים בעיירות ובכפרים ולומדים וקוראים בספרים חיצוניים מתחילה בחשי, בעליות ובמרתפות ובאזרת נשים ובכל מתמוניות ואחר כן יצאו ביד רמה והייכנסו לבתי ספר ומדרשות של מלכות בלבוש תלמידי חכמים תחלת וחור וחפטורי זהב ליהודים תהיה אורה ולעולם סמך וכך היה באותן השעות הראות שתקפו הצרות ואין חוכמה ואין תבונה חזר הגלגל ובאו ישראל ונתלו בחכירה מונופולין של יש הוא מיד החכרנים נראו בארץ וירוע חדשה נשווה במשכנות יעקב והחכרנים כמה וחמה מינים הוא סתם חכרן הטיפוס הבינוני שבהם רוב בניינם ורוב בניינם יבוא בראש כולם סתם חכרן זה הוא רתו ולדתו באחת העיירות שבתחום או טרייני לגייצל בעלה אני חשוב ונקרא שמו בישראל פייבוש הוריו היו מגדלים אותו לתורה ולחופה בילדותו למד בחדר ובבחר אותו בישיבה ובינתיים נסה אישה ואחרי כן הלך או ברח מאירו וממולדתו ומביתו זו אשתו או שלא לחזור אתה הוא לובש שחורים וצברונים לבנים של בד או של ניאר שניים בפוטה מלבוש נוכרי שמשתר שיעה וסס בו הוא מקצרו כל כך עד שיינו מגיע אלה לחצי ריחו להיפך מקפותתו עליה השלום שהייתה נגררת עד עקיויו והוא הדין בפייה הסלור לזרעד גייצל שיהיה מניח ממנה כלשהו הוא חנה גדע, הוא מגדל בלורית מתעסק בתיקון ספמו וזה כנור מתחילה במספריים ולבסוף בתאר וסך זהר אותיו שיחה גסה בשמן רוקח ובאת דודים וסמכת לי בו הוא מזה על בגדיו מור ואפר סמון זההיר הוא מאוד בגילוי ראש ותכף בביאתו קודם פשיטת הבגל העליון וחליצת דרדסין הוא פוריה את ראשו ולוו דווקא בביאלה והתדירה אלה לכל מקום הוא קף דפנות כגון בית הטבע בית הבקר ובית העיצים זה הכלל כל דבר מחוקות הגויים שהחזיק בו פייבוש הרבה מדקדק בו מתגוי גמור של אותו הדבר ויותר מזה מפני הנאה שיש לו לפורק עול בדבר האסור אישון סיגר למשל ביום טוב חביב מאוד ליהודי הדוק מתני חידושו ביום שיש בו קידוש דגים ולפת ואישון סיגר הבשבאת לעבריינים מפני סורו פייבוש מתבייש בגיר סד ימקותה ובלשון יהודית הוא מתחיל מלהג בלעז משונה שיש בו אינוי פי ולשון של עצמו ואינוי אוזן השומע הוא מתאים בכוונה ובכל רם ביחוד דברי גידוף וניבול שבלעז ואותם הביטויים השגורים בהסכח אחרע ובקתבים שבלשכות הסופרים שם לא פייבוש עוד שמו ולא גייצל שמביב אלא שמות לא עזילים שנתלם קרצונו ונחת רוח עושה לו מי שמשב חוב ואומר, נסתלק צלם אלוהים מהלפניך שבח זה מוסיף לו תשוקה לפרקוס לסיקה והזעה ולהסתכלות יותר בהספקלריה ולנסיית אחותם בתחבולות של רגיד את עמו ואת מולדתו הוא מתוודע לרשות שבמקומו בכפר ובעיר מתעבל לשולחנם הירוק לשחק אימאם בכלפים ולשולחנם הערוך במעכל ומשתה וויום לידתם ובמועדיהם הוא מרבה בגיהוץ בשיחה ובתמוקים מתקשת כדת היום ובא להקביל פניהם בברכה, בחריאה ובדורון אוכש השעה מסחקת לו פעמים והוא יזכה להיות מוזמן אצלם לסעודה הוא קורך בשר בחלב נקניקו גבינה ואוכלם ביחד לסימן חיירות להתוודע או להיגלות לכל המסובבים שהוא אינו מן המחזיקים במקובלות ומתוך פניו ואיניו המתלהטות ומשוטטות בשעת מעשה אילך ואילך נראה כאילו הוא סבור באחילתו זו ויחשבו עלו צדקה כל הימים אוכשהם עולבים בבני אמור או מחתלים בו בעצמו כהתל באחבריה כביכול איתים הוא שותק ואיתים הוא סוחק משום דרכי שלום בשחרית, תכף כשיעמוד ממשכבו ועדיין לא נתל ידב ולא הדיח פיו בשחרית ואפילו כשאינו רעב כדי שיתאום טעם העירה בשיעודה הבאה במקום תפילה אוכשהו מעלך בדרך בערב שבת אינו בא למקומו אלא עם חשיכה ואף על פיכן אינו רשה ועירה על השמיים כל כך בסטר כבגלוי והוא מהרהר בתשובה ומפייס את ריבונו ועל כמה חטאים הוא מוצא ומביא לו היתר מן המקילים הידועים או מוכיח לו שלחתחילה אינם אלא משום גזירה בגלוי יוכלו לחתחילה תוושילי הגויים ובדיאבד כשמזדמנים לו מאחלי יהודים הוא אוכלם לתאוון ובצינאה הוא מסחק בשעת לאיסה מרוב הנאה וכן גם לבריאות מראה פנים שוחקות לבנות ישראל ומתנהג אימן לא בחובד ראש ולא בזהירות ודיוק המילות כמנהג בני אדם זרים זה לזה אלא בחיבה וריאות כאך עם אכליותיו בדבר כל מה שבליבו הוא מקרבה נלב בידידות ואינום הבדיל חלילה בין בת בעל הבית לשפחה חד רבה זו שעניה לקרובה ביותר היה מעשה בבט האחסני שלו שבא מבית בעלה באחת העיירות לראות את שלום משפחתה והייתה שמחה גדולה לכל בני הבית בשעת בייתה כולם מגבפים ומלשכים אותה והיא אותם ובה גם פייבוש בשעת חדבה בתוכם הוא מגבפ רע הוא מנשקר והיא אותו בהיעלם אחד כיוון שעברה שעת קבלת עם הבעולה ונתקררו הרוחות התחילה הבת מבחנת ביקובע ושואלת בשלום כל אחד ואחד בזה אחר זה הוא שיגיע טוב פייבוש והיא העמידה עליו עיני הביתמיה חיפס ואמר אף הוא ביתמיה כלום לא תדעים מי אני הלא אני היה חכרן חכרן המקום הזה אני וחכרן הרי באמת במיקול במקומו שרבים היו צריכים לו והמוזגים שהם על הרוב מבעלי הבתים הנכבדים והחשובים כמעט כמלבי בריבית במקומם הרי היו ברשותו ומוראו עליהם החייתים והבדחנים אלו פייתני הדור מחברי פיוטים ופזמונים בכמה וכמה נוסחאות לכל מעורה מהמעוראות שבזבנם ומוראים אותם בתפוצות ישראל בניגון לא חיברו על פייבוש וחבריו החכרנים אלא פזמון קצר זה ואלה החכרנים הם עבריינים מגולחים, קרותים ורוכבים על סוסים זהירים בגיחוץ נעליים ולא בינטילת ידיים בווית מרזח זוללים במושב לייצים והוללים והיה ואוי והווי לינשיהם והפזמון היחידי הזה לא נתפשט בעם ולא נהגו לאו לא באחת מהקהילות שבתחום ומכאן ראייה כמה גדול כוח הפרנסה שמחסה על כל פשאיהם למטה מהטיפוס הזה הבינוני הם בני הדיותה התחתונה העומדים על המשמר בבתי משרפות היש במרתפות והשומרים את הרוכבים על סוסים ובכל אלה ערבוב פרצופים ותיפוסים משונים יש בהם הדיוטים יושבי קרנות ושרסורים ומשרטים בחנויות ובהחסניות שאינם לא במקרא ולא במשנה ונתקרבו לחיהונה בשביל עזות מצחם וקשיות לבם בעסקי פרנסותיהם הראשונות יודעים הם לחשוב עד תשבורת על פי כללים מקובלים ומסורים להם בסוד ועל פי זיווג ראשי ההסבעות זה כנגד זה ומלהגים בשעת הצורך בלעז כביכול יש בהם מי שהיו מלמדים ובשביל קפדנותם היתרה ובקיותם הרבה בשימוש מקל ורצועה נמצאו ראויים ומאולים ביותר לעבודה זו ויש בהם גם שתוקים והסופים ובטלנים שלא נשאו ונתנו מהם ואינם יודעים חלום מה העבודה הזאת להם ומה חובתם אומדים ואינם יודעים למה הם אומדים רואים ואינם יודעים מה הם רואים אליהם הקרובים העניים של אהוביהם ואהובותיהם או של גבירים ונגדים של דלתורינו ועלי זרוע ולא הכניסום תחת כנפי החכירה אלא כדי לעשות רצון אותם המשתדלים החפיצים להיפתר מהם המרוחמים הללו בהווייתם היו כבטחילה ולא הכמית סוחס ושלום לא שינו את בגדיהם ולא שינו את שמותם כבטחיל נכנס וחץ כיל יוצא ולא שינו את לשונה והיו מדברים יהודית בניגון ובנדנות העברים קראוי לה לא לבד בינם לבין עצמם אלא אף עם אדונם כשהיה זה נגליה להם פעמים בהדרגיונו ושואל אותם דבר מה בענייני העבודה היו מושבים ואומרים אנו אין בהזכרת שם ועדנות העמיד אותנו כאן ואנו עומדים אף על פיכרן שמץ פסול של מינות דווק גם בהם את באותם מוזכנם היו סורקים בימי החול ופעמים אף ושבת את חותמם לא גרפו בפומבי בפני הבריות אלא למדו הוא דרך ארץ להיות צנוע במעשב ולהסתפק עב דווקא בפיסה דבדו ובשולי הבגד ותפילתם היו עושים פעמים תפילה חטופה ומפסיקים בין הפרקים ולודעי שהתראו לעצמם להסתכל בפני רשה הממוני עליהם אלא שהיו שומתים את קובעיהם ועומדים לפניו בגילוי ראש היו שומעים פעמים דברים לא מהוגנים מפי חבריהם החכרנים וחמה פעמים היו עוד נהנים מהם בלבם אותם ההדיוטים והריקנים שבחכרנים האלה היו מנבלים את פיהם ועוברים אביירה שלא מדעת ושלא להכאיס חלילה אלא פשוט למלות טעבתם יצאו מהם מי שהיו מלמדים הם היו עובדי אביירה בדעת ובכוונת הלב אביירה לשמה אין חכרן סתם אלא שזה חוטה ונהנה והללו חוטים ואינם נהנים כי צעד זה עובר עליו ובחוקותיהם לא תלכו ומכליף קפות אותו במלבוש חדש ואין אימי מנה ובעלי אביירה העניים הלל הוא אף הם עוברים ואין בידם אלא קפות האישנה בפנים חדשות ששר זוהה בצורה משונה זה עובר על שעת נז בבגד והללו במטלית של צמר על קיראי מכנסיים של פשטים זה חוטה במעכל ומשתה ואוכל בשר ובכלב ושוטה יין נסך טוב מהמובחר והללו חוטים ואוכלים תבושיל של גריסין שנתבשל בקדירה של בשר חלב ויהיינם שהם שוטים לאחר שעשו הוא נסך במגע של מי שאינו ישראל הוא יין צימוקי ולא עוד אל הפעמים הם עונסים עצמם לעבירה שיש להם בצר וזיהום נפש כגון אכילת סרטנים וחיוצה בהם ולמה לה מאותו הטיפוס הבינוני ארחי חכרנים מהם רשי הממונים פרחין שכל אחד נוהג שררה באיפרחיה שלו וכל ענייני החכירה שם נכתחים על פיו ומהם בני היחלה ובהיחלו של ריבון החכירה ועדוני העדונים הגביר, הגדול והנורא והואיל והעדון הזה מוכתר בינימוס רעיה נדיב וטיבו ובאלמידות טובות יקריב ולו את הנבונים ובעלי הקישרון שבדורו ורוב מקורביו מפעמליה שלו היו נכבדי עם ונסועי פנים ומהם חכמים אנשי השם בימים ההם ואחריכם מיני החכרמים הללו למי קטנם ועד גדולם הם עבות ההשכלה בדורי עבר שרוחות ישראל היו מתחממים ונעותים מסקילים ותולדותיהם קיוצא בהם אמת כל מה שיש בעולם החכירה יש גם בעולם ההשכלה יש מסקילים הדיותים מבעלי קיס, מתגרנים וקבלנים ודומהם שאכלו מפריעץ הדעת את קליפתו ותוכו זרגו יש מסקילים ממי שהיו מלמדים ומורים בבתי הספר שהיו מטרגמים לתלמידיהם פרשת בראשית והלכה אחת מספר חיי אדם בלשון אשכנז מתיהדת הבאו אלפה לחוכמתם שאין למעלה ממנו והם היפיקורסים החכרנים ובעלי לשון שבדור יש גם מסקילים בתלנים שנתקשו בפיוטים ואוררו על השגיות שבהם היו מתחבטים כל ימיהם בישוב, מקראות הלאים תתבסעת או נשיס והגדות סטומות והיו מסבירים על הרוב דבריהם במין הגו של עולם ובתחסיסי מדינה מגילת אסתר שם היה מקום רחב לפניהם להכניס כוונות עמוקות בלשונם של המן והחשבירוש לדייק בכל מילה ומילה ואיסטר המלכה ולפרשן על פי חוכמת הפוליטיקה העליונה היו מקילים במנהג כפרות, מדלגים ביוצרות ומנענים ראשם לדורשים תיקונים בדת ואף על פכן אין להקל בכבודם של מסקילי הדורי עבר שבתוב העולם נידון והכול לפי הזמן והמקום והפזות להם זכות שהלמה להם לא היו חכמי דורינו באים לעולם אתם המקטרגים הקשים עד שאתם דורשים לגנאי את אלה שבימים ההם דירשו לגנאי את אלה שבזמן הזה צאו הוא הוא כמה מסקילים הדיוטים ובטלנים וחופרים יש גם אתה בימיכם על הראשונים יש עוד ללמד זכות כי דרך הרוח של בני אדם כהרי דרך כל דבר בעולם כשהוא קבוש ימים רבים הוא מוצא לפניו פתח כמחת צדקית הוא מתפרץ הוא יוצא בזהב הוא מתרחק להקצה האחרון מהקצבות אבל מה זכות יש ללמד על אלה שלא הייתה הסקלנין אלת בפניהם מעולם הראשונים היו שוגגים מזידים הבטלנים הראשונים חיו בדור שחרית ההסקלה והבטלנים והפטנים האחרונים הרי הם בדור דעה ואחרי כל אלה הרי באמת לא הכל כל כלום מהסיהם בדור העבר כשהם שבתיפושי החרנים היו פרטים יוצאים מן הכלל אף בתיפושי המסקלים והרבה מסקלים גדולים בתורה וחוכמה עמדו לישראל באותו הזמן ומהם סופרים ומליצים ומשוררים שהם טיפארת לדורם ולדורות הבאים ואתם חכמי הדור הזה אל תזה על זה לא בכבוד חכמי הדור מבית מדרש הישן על שום שלא עסקו בביצה שנולד עכשיו בחילופי הזמנים מחשבות חדשות ייוולדו להביים אחריכם ואפשר שילגלגו אף הם בשעתם על הוריהם על חקירותיהם ועל חלומתיהם כי הנה דור דור ואפרוחיו אפרוחים חדשים ושירות חדשות סוף פרק דלת בספר השביעי בספר אמק הבכה מאית מנדלי מוכר ספרים מעשה שמוליקה סמרטותר אף הוא רעיה אחת מיני אלף רעיות אחרות שאדם ישראל חייב לקבל בעווה כל מקה גם מקת לחי אפילו היא מצאר פרק היוולדו ואין מי זה כך מי זה כך כך כך כך כך כך כך כך אפילו היא מצאר טוב ביותר ויהיה מאמין שמקה זו בעלו לא על חינם והיא ודאי לטובתו אם לא מייד באות השעה על כל פנים, טועי לא לאתי דלבו דומה שכך נגזר על יהודי מתחילת בריאתו שלא ייהנה מהעולם הזה חלום בלוצאר ויסורים היהודי מזלו מקופל ומוצנה לפניי ולפנים בתוך קליפה קשה כפולאו מחופלת כתוכו של אגוז שאין לזכות בו אלא אחר רוב עמל ויגיעה בבצעת הקליפה עד כדי שבירת שיניים הרבה יסורים סבל שמודיק באותו הלילה יסורי נפש ויסורי גוף אבל אלמלא הם עוד זה שהפקיד נחאל ספיר ראש החרנים בעיפר חיית וולין הוא בעצמו ייהם את תפל בו בעצרה מעלהו לתוך מרגבטו, אותו ואת בנו ומוליחם ומביאם לבית החולים והוא באמת חוות גדול שאין לשערו אלא מי שנהירים לו עורכות חיים של יהודי מקומינו באותיהם בימים ההם אבותינו בזמן ההוא היו אומרים אין כל חיי העולם הזה אלא בשביל חיי העולם הבא אדם נולד למלכת שמיים, למצוות ולמעשים טובים ולמות כאן כדי שיחייש שם ולפיכך כל מה שתרחו בעולם הזה לא תרחו להנעת גופם וקיומו שם כיו מצווה היו אוכלים כביכול בימות החול רק כדי לברך ברקת המזון ובשבת כדי לקיים שלוש סעודות תואמים בימות החמה פרי חדש בשביל לברך הלב שהחיינו ושוטים יין בפסח לקיים שתיית ארבע קוסות נושאים נשים לא כדרך ארבריות ולכך ישראל לקיים מצווה ראשונה ועוסקים במסע ומתן לקיים מה שכתוב עושה צדקה בכל עת זה המפרנס אשתו ונב לא היו באים למרחץ לצורך עצמם אלא לחבוד שבת ולחבוד יום טוב ולא נתכוונו ברחיצת רשיץ באותיהם וחפות ידיהם פילה לבירקת נטילת ידיים ואשר יצר ואפילו צורכיהם לא היו עושים אלה משום שתפילה צריכה גוף נקי הופשיטה שלא נתנו דעתם לדברים מיותרים כגון טבעינו יהיו מעשי צעצועים ותענו גוד מהאדם פוז מקאות מכנסי בל תלית קטן וקפוטה כל ביגדיהם יהודים הולכים ברגליהם אין סוסים להם ומרכבות אין להם לא חיילים נעים ולא רצפת בהת ועמודי שש בבתיהם לא שוארים זואפים לבושי תחלת ולא פעמונים על פתחיהם הדלת לא נעולה כל דצריך יתה ואפתח ואפילו אם יעלב יבוא ויגיע פתאום עד בעל הבית בחדרי חדרים אין מקפידים בימים ההם אין שוטרים מבנה ישראל לא רבנים שליטיים לא פרקליטים ואוכי דיינים מושבאים לא אזרחים נכבדים לעצמם או לדור אותם לא יועצים מוסגנים וברונים חוץ מפרמסי חודש ומשמשי הקהל חתפנים וקברנים רשי ישיבות ומלמדים כבצנים מקבלים ובטלנים בשנים כתיקונן יהודים שרויים על מקומם בערי מקלתם קובעם ברשיהיהם לסימן חירות ואפילו בתקופת תמוז כשהם מזיעים וניהנים זה מזה אין יהודי נשמע לחברו קטן וגדול שווים וכל ישראל אחים כל חבודם פנימה בתוך התחום ובציאתם לעולם המעשה אצל הבריאות הם פושטים צורתם הרוממה ולובשים צורה משונה צורת עבדים נבזים ושפלים ונדקעי רוח קוראים ומשטחווים להפריץ בשביל הפרנסה קוראים ראשם לפניו מכניפים לו ועושים רצונו באימה וביטול הווייתם כאחד ואחרנים בשעתם הפנים החדשות האלו הן הבריאות הראשונות בתוך התחום המשונות במושבנו ומאמדן בהילוכנו ומלבושן ובכל מן הגיהם הם שהתחילו להיות שוטרים ובעלי פקידות בישראל נכנעים ונשמעים זה לזה לפי מדרגותיהם במהלות הקהונה ממדרגה נמוכה וסדר העבודה אצלם בלשחות ספריהם ופין קסותיהם ובדיניהם בכל פרטיהם הכל כנהוג אצל פקידי המלכות הפקיד הגדול שבכחרנים היה נוהג סררה באיפרחיה שלו ומאתיל שם אימה יתרה מדעתו ושלא מדעתו הכל היו משכימים לפתחו בבקשותיהם ודברי עסקיהם זה מבקש לא אחת הקהונות וזה מבקש שלא ייגו על מן הקהונה מוזג אחד קובל על שחרימו את יינו ואחד משתדל ומבקש לפוטרו מכנס שכנסו זה בחור וזה בחור וכולם עומדים גלויי ירוש בפרוסדור ומאמתינים עד שתגיע שעתם ויהיו נקראים לבוא זה אחר זה אל האדון אחד ומשרטים יחפי זון פוסעים על העומדים בעזרה ועוברים שותקים ומחרישים בגאויו הבוז ואשרי משזכה לדיבור אחד מפיהם להבטא אחת וניד שפתיים באור פניהם דינם של הפנים החדשות האלו אצל יהודי התחום הבדודים והפחודים והריצים לכל דבר שערי בכידי המכס חחרנים הללו אף הם בני העולם הזה נהנים ורואים עולםם בחייהם יושבים בדירות מעות משמשים בחילים נעים ומלובשים אפילו בכל בגדים נעים הולכים בחוקותיהם ונושאים במרכבות ומפתח של פרמסה בידה ואם האדונים כמותם אין מתחסדים אין מחמירים לנהוג בהם מנהג יהודים במיעוט דרך ארץ ונימושי כבוד ומותר להיכנה לפניהם בכידה והשתחוויה בין שיקת יד בפריעת ראש בין אמיחות רוח ווירעת הכבוד וענבה יותר אבל כל הכבוד הזה שחלקו להפקידים האלה שום פרמסה העם קיבל אותם בספתיו כדי לקבל מהם טובת הנעה ולבו היה רחוק מהם מפני שהחמיצו לאוכן הפקיד מחייל ספיר שמדותיו טובות וישרות שהנהגתו והנהגת ביתו גדת אותו היו הכל מחבדים מעהבה מחייל היה מהסרידים בדורו לא מד תורה ודעת יודע לשון עברית ומתיגעה בישראל עמו ובן ואי האמת והצדק מוקיר רבנן וסופרים ולא כפץ ידו ממחבר אביון לפנים בישראל סתם מחבר קבצה חוזר על הפתחים בספרו או בכתב ידו ומשכיר עליהם פניו כשולי כדרה אמת גם בזמן הזה יש מחברים קבצנים ואפשר הם עניים מרודים יותר מהקבצנים הראשונים אבל על כל פנים אני אותם צנועה כאורה ושחורה סמרתותים מבפנים וליבון וגיעוץ מבחוץ ורובה משתדלים לחלק ספריהם ביעקוב לא בעצמם על ידי מודעות משונות וקריאת הלל וחוזים שהם קוראים ומחריזים עליהם בכתבי העיתים בלשון הוואי ודברי גוזמה ואם מליגים להם ובוזים דבריהם אין בחכלו שאינו דומה מי שמבאישין אותו בפניו למי שמבאישים אותו שלא בפניו ומחאל היה מסכיל אל מסכיל דל, מחבדו ומקבל ספרו בסמך או בעל החתומים בפינקסו לקבלו כשיהוד פס להתיד לבוא עם ירצי השם וכונן ונותן לו כמתנת ידו בעין יפה ורצון ומזמנו לפעמים גם לסעודה ובשבילך התרומם בפי בעלי לשון בזמנו וזכה להימנות אצלם בין נדיבי עמו מחזיקי האם הזכינה הסרידה הספה העברית היחידה הם הנדיבים בימים ההם ייחודי סגולה שכל אחד מהם היה להמחברים כדווש לדבורים שנמשכו ובא ומרחוק ומקרוב למקומו מגישים לו מנחה פרי איתם בשיר וכל תודה בדברי קילוס ובכלל היה מיכאל ספיר מודע להשכלה לתלמידי חכמים ולמורים בבתי הספר בימיו עכשיו אין בזה רבות הכל כך בדור דעה זה הכל רוצים במדע והשכל והכל מתכימים עצמם לחיי העולם הזה ובני ישראל אפילו מהעדוקים שבהם מניחים בית רבם החדרים המצויים בעלכה ורצים ודוחקים עצמם להיכנס להעסקוליות הנמוכות והגבוהות וביחוד להעסקוליות אלו שהדלת נעולה שם בפניהם וחמה קרקורים מחרקירים ההלווים הללו כמה תחבולות הם עושים בגלוי ובסדר וחמה אחריאות הם קוראים חמה דפיקות הם דופקים עד שפותחים להם במי מחייל ספיר היהודים עדיין היו מצויים באהלי שם ולהלכו להעסקוליות של גויים אלא בעקרי 1 מאיר ו2 ממשפחה והעסקוליות החדשות שמיד עליהם המלכות בעיירות שבתחום היו קשות לישראל כספחת בפני שנעשו מלחת חילה על ידי אחרים מבחוץ והיו חוששים להן שום הקלט דת התלמידים מועטים והמורים בזויים והיו קהלים נובלים בעץ יהודה וזה הבית מדרש הרבנים שבאיר זיין מקומו של מחאל היה סנו לעם מבתחילה כאותו שבבילנה שנייהם היו מקלט לבני עניים לבחורים שחיו חיי צער בי שיבות לחתנים מתגנבים ובורכים להתחמייהם להברכים מועסים בנישיהם ועוזבים אותן ואת ילדיהם וחי יוצא בהם דלים ונדחים שבורי לב ומרי נפש ובואו רעדיכן הגיע סינע לבתי מדרשות אלה עד שההנחה לתלמידיהם מהעבודת הצבא אפילו היא לא הייתה יכולה בראשונה לקרב עליהם ליבות בני ישראל וזה הרי גלוי וידוע כמה קשה הייתה לישראל עבודת הצבא בימים ההם בזמן שניתלו מהם ילדיהם הקטנים מחמדי נפשם והיו נהוגים קצון לקצה ארץ אל בני אדם זרים והעבודיהם בחו להולכים ומללים אלה כבוחים למת שלא יוסיפו עוד לירותם עד עולם עובו אורי אף זאת ובכוח הוא גבורה ניתנו להם לישראל לרחמנים לכבוש את רחמיהם מבנייהם העהובים לא לבד כשהדבר ודאי אלא אפילו כשהוא ספק שמה מתכוונים לפגוע בכבות דתם ומחייל שאדם קשה ראיה ואנשי מקומו היו נשמעים לו מצא את עצמו מחויב להתקינת בנו יחידו בתורה וחוכמה ולהכניסו לבית מדרש הרבנים כדי להורות בזה לרבים שאין פסול וחוונה זרה באותו הבית ולפתוח שער לבני השירים שיבואו בו ובשבילך היו מוראי בית המדרש מחסיקים לו טובה מוקרים ומחבדים אותו מאוד וזה הצעיר רבקין אחד מתלמידי בית מדרש הרבנים המשובכים במדרגה העליונה אותו עשף מחייל אל ביתו על פי מליצת מורב ועדותם עליו והפקידו על בנו לחנחו ולטפל בו בשעות הפנויות לא מתלמודו ורבקין עשה מלכתו באמונה בדאט ובכישרון ובשבילך אהב אותו מחייל אהב הרבה ושמח בליבור כשנזדמנה לו בקושר לעשות נחת רוח לחביבו זה ובו אותו יום שהיה המעשה בשמוליק אסמרתותר הלך מחייל ספיר לכפה רחד הסמוך בשביל הסכב והיום היה צח בנעים ורצה להנות את רבקין ולהרחיב דעתו בתיול נחמד למראה וטוב לגוף והיקחה הוא והיעלה הוא אלה ולמר קווה אמת קבוד הוא לשמוליק אסמרתותר שגבר הרבה כמכייל ספיר הצילו מיד החטפנים והוא בעצמו ובמרכבתו הביאו, אותו ואת בנו לבית החולים אף על פיכן ספה גדולו עם כדאי היה לו לשמולי כל הקבוד הזה לקבל על עצמו בשבילו מבטחילה ייסורים רעים וקשים אלה אפשר שהיה אומר לא חטפנים ולא גועלים לא מקה ולא רפואה לא פצעים ולא בית החולים אוכלום, אין אצלנו קבצנים חפויי טובה ועזי פנים שקוראים תיגר על כל מיני גבעינו ועלי טובותינו ואומרים נוח היה לנו לכל ישראל אל מלא לו באתם לעולם אם כן הקבוד הזה בלבדו לא היה מספיק לשמוליק אלה שבאמת אם קבוד זה ביחד נתגלגל ובלו גם דבר של ממש ומועיל סוף פרק הי בספר השביעי בספר אמק הבחר מעט מנדלי מוכר ספרים ספר שביעי פרק שישי This LibriVox Recording Is in the Public Domain Read by Omri Lerner Jerusalem ספר שביעי פרק שישי בספר אמק הבחר מעט מנדלים מוכר ספרים לא במהרה נתרפש שמוליק ממה כותב כשהבריא מוי של לבנו ויצא מבית החולים עדיין היה הוא חולה מסוכן והמיטה שעלה שם לא ירד ממנה ימים רבים ובזמן שהרופא ומשמשי בית החולים היו עסוקים ברפואת גופו בגימו, בזכות ניכאל ספיר פתרונו היה ריףקין, תלמיד בית מדרש הרבנים, עסוק ברפואת הנפש של מוי שלי להסכילו וללמדו ספר ולשון המדינה כל התורך שריףקין תרח בשביל מוי שלי לא היה בית החילה אלא משום רחמים ראה לפניו אלם עלוב נגוע ומעונה היה מבקרו יום יום בשעת חוליו ומקרבו ומטפל בו גם לאחר שהבריא ולבסוף כשתהה בכנכנו נתחבם עליו בשל תלמודו ובשביל מעלות טובות שמצא בו והיה מחבבו כנפשו ומרבה לספר בשבחו שמע מכאל ספיר ושמח שנתגלגל רווח והצלע לבחו הגון על ידו ונתן דעתו עליו להכניסו לבית מדרש הרבנים ולספק לו חול צרחב שיקנה לו חוכמה ודעת ויהג גבר יצלח בימו והכשר כניסה הזו נעשה על ידי ריבקין הוא היה מלמדו דברי מדע מחכימו ומחשירו מעהבה מוי שלי קיבל תורה מפירת בו והתחילו הירהורים מבצבצים בו לבו מתחמץ ותוסס תסיסה זו שהיא בא על ידי הסעור בעיסה ונעשה את גם בתוך הזרה על ידי הפרדת חלקיו קודם לצמיחתו תסיסה זו שאין יצירת כל בריאה הגידול וההתפתחות הולכים מובעים אלא על ידע תורת השכלה הכניסה בתחילה מהומה ונשתנו דעותיו הוודאות נראו לו ספייקות טוב ורה נעה ומגונה נתרופף אחז קטם חוכמת ראשונים בתלה מפני חוכמת אחרונים וניטל קבוד מזכנים אבל לא לימים רבים גרסד ינקוטר בחדרי רבותיו ישיבת בית המדרש שימוש תלמידי חכמים קבוד אבי ואימו געגועיו עליהם ועל דרכי חייהם ומאכל שלכנם בחגים ומועדים הם-הם שעמדו לו בשעת תסיסתו שתהיה הולכת ונעשת חשורה ועולמו אחד שיהיה נבנה על יסודותיו של העבר ומה זה לא אף הוא גרם לו שנזדם לפניו רב, חכם וחבר טוב הלא הם רבקים שניהם מעשהם נעים ומתוקנים ונמשך מוי שלי בנימוסיו אחריהם והמשך הימים הניץ זרע הדעת בליבור והיה כפרוח שמתפתחו עיניו ורוע אלף עיניו את העולם בפעם הראשונה כאילו הוא עתן נברא עימו והכול חדש תחת השמש ארחו הימים לשמול והציעתו משם עדיין תשכוחו ונתעכב בכמלת אנשי חסדו עליו בארזיים עד שהתחזק גופו ויצלח למלחה שמו לי כרועד בנו הולכים תלמידי חכמים ונהנה אומר בליבור חבריו הללו חופשי בית המדרשם יושבים יחד ועוסקים בטורה ובבדי כולם מחבדים את מוי שלי עם אותו בשביל תלמודו וכולם מבקשים כרוותו בהירורי לבוא אלה מוצא שמו לי קטן חומים לנפשו בשעת דחקו ומדמלו כדרגות עמיד את הטוב השמור לו להבא הוא רואה את בנו במחזה יושב על כיסק וודו מוחתר בחטר תורה ומוהורי הוראה בישראל הדיינים והשמה שיושבים אצלו ומי בעל דברים יבוא אליו לדינו הכל משכימים לפתחו וניהנים ממנו עיצה ותושיה הכל מתברכים בו ואומרים השריך הרבי שמואל שבין כזה יצא מחלצך עד ששמו לי כמנחם עצמו ביהודים טובים לעתיד לבוא נזדמנו לו ספרים לא עזים ולא חשרים שנשו מחייקו של מוי שלי בהיסח הדעת וכיוון שראה אותם מיד נסדע זהו עבריו אי שמאים בנו זה שנתן נפשו עליו שאוציא פרוטתו האחרונה כדי ללמדו תורה הוא החמיץ וקורה בספרים חיצונים כל ימיו הים התפרנס כחלב נודד ללכם בשווקים וברחובות ומתבזל הבריות וכל מבטחו היה בבנו שעתיד להנחילו כבוד, עושר תובה באחרית הימים עכשיו, כשבנו זה יצא לטרבות רעה עבד סיב רעובתל סיכויו וחייב חייקלב למה לא? חרב עולמו עם כל תענוגיו שהיה מצפה להם להתדלבו שקה כוכב אושרו שהיה זורח לא מרחוק והעולם חשך בעדו כלל גדול זה שאדם קרוב לעצמו גם בעוות עב לבנים בכל התורך שהאב תורח בשביל טובות הנעתם של בנב יש בו עם מעט ואם הרבה משום הנעת עצמו להתעדן בטובם להתכבד בכבודם ולהשתבח ביטהילתם ולפיכך כשרה שמו לי כסמרתותר שבנו העירה מאסר וקיפח את עקבותיו וזה בעיניו כמלסתם אותו מחריב עולמו הבא ומורידו מגדולתו וחבש רחמב ממנו ונתמלא עליו חיימה אם תין שמוליק לבנו לך שיבוא יעיר עליו כל חמתו במוי שלי ונכנס איתו רבקין בואו ונחזור לחיסלון נזף שמוליק לבנו ופניו נתקר כמו מקעס מוי שלי נתבלבל של אולדת נזיפה זו מהי לחיסלון צווח שמוליק וכל גופו הרותח בוי שלי ניותה לאחוריו נבעלו משתומם והדיבור נסתלק ממנו מרוג זו של אביב שקפץ עליו פתום וברבקין במקומו ואמר לשמוליק לא ירד בן חיים חה דע לך רבי שמואל לא, לא ישוב ידו רימנו כאן במקום תורה וימציאו לו סיפוק כל שרחב וימציאו לו ספרי מינים אמר שמוליק מתרעם ומנענה בראשו ספרי מינים ימציאו לו להעבירו על דעת קונו אבא מה אתה דום לרמות אותי אתה אמר אכן התפסת נמצאו לספריך ולשאו מחייקך וראיתי ראיתי ומה ראית אמר לו רבקין ראיתי שספרי מינים הם תאית הרבי שמואל הספרים ספרי לימודים הם תלמוד לשון עברית ורוסית ומפת גלילות הארץ ראית הללו מיהם ולמה הם לא ידיעת לשון עברית חובאי לו בשבול שהוא עברי ורוסית בשביל שהיא לשון המדינה וידיעת העולם בשביל שהוא אדם שומרת הרבי שמואל חובא זו שאמרת לא מסיניי חובא חדשהי ענו בחיסלון לא שמענוע הקיסלונים חיים וקיימים בהוכשם בלא חובא זו לא ידעו ואינם יודעים איתה לא ידעו ואינם יודעים אותה והם יהודים קשרים ובני אדם נעים לדברי הכל ובהעכשיו מוי שלה שלי והעמיד עליו כל זאת לחובא סוכובתו גם משבילך אמר רבקין וסחוק קל נצנץ על שפתיו בשביל שהיא כנס לבית מדרש הרבנים הוי לבית מדרש זה ואוי לרבניו כביכול ואוי לבני שעוזב בית מדרשנו ונכנס לבית מדרשם להבדיל חזור בחמושי ונחזור לחיסלון בןך גופו חלש ולחלקלה טובה הוא צריך באצעת הרופאים המדריף כי ביטפילה לפני שמוליק להורר רחמה ולבנו רעה כמה צער נצטער עלו וזה בחייו מאוני וחוסר כל וחמא נתמעתו דמה ויחסיפו בנב מפגעים רעים באילו הימים גם אתה רבי שמואל ואין בכך הוח לזכור ומה אתה עשה בחיסלון ובמה תפרמס השטחה ובנכה שמוליק גנח מליבו ועוד מעות נצנצו מבין ריסי עיניו והשעה הייתה שעת רצום ובעריף כי בנתן ידול כתיפו של שמוליק ואמר לו תנוח דעתך רבי שמואל ושב כאן עד שתברי שעי הדך וברכת השם שהזמין לך בעצרה ונדיב את מחייל ספיר הוא לא יעזבך שומה אתה? לא יעזבך מפתח הפרנסה הלא בידו הוא שומה אתה? עוד תזכר הבשמואל לחיות בנימים וברובנחת בנכה יקנה לו חוכמה ויהיה מוכתר ברבנות שמאשרת את בעליה ויהיתיו, אם ירצה השם לא וגם לך שמוליק אסמרת אותה אותה שעה שני יצרב, הטוב והרה מתגוששים בו וכל אחד, טעמו ונימוקו אימו זה מימין מעמיד לפניו רבני, מורה הוראה ישארו אך ודק הבשר שארוי בתענית ותפיליו בראשו וניהנה מזיב השכינה רומז לו עליו ממהמיד כנגדו רבין מפוטה מובל בשר שקריסו רחבה אוכל ושוטה אחד כשלושה יושב ומשחק בקובייה וניהנה מתענוגי העולם ומחריז עליו ואומר, זהו איש מצליח אחד אומר רבני, שלי הדור בהלכה ואחד אומר רבין שלי, תקיף במלוכה אחד אומר קח את בןך ולך לחיסלו רואי סמארטותר והתעסק בסמארטותים ואל תצפל את עובתיו של מסקלים אמת, קינים הם וגם לאיך הסדים אבל אין רוח המקום נוחה מיהדותם ואחד אומר הנח לחיסלון להקיסלונים והסמארטותים לסמארטותיהם ואת מקומך כאן על תנך שב כאן וצפל אישועה זה אומר אשרי רבי בעולם הזה וטוב לו בעולם הבא וזה אומר רבך ילך למטה ודור יבוא לא ידעו ורבין, זה תמורתו זה חליפתו ייכנס לחיי העולם הזה ועולמו יראה בחייו שמוליק עומד מטורף ואינו יודע להחריע ביניהם אבא אמר מוי שלי מתכנן להביא עד מדמעות על נת הצטער עליי אבא והרשני להתעכב כאן וללמוד מכל מה שבא עלינו נראה שכחו רצונו של מקום דיבורו זה של מוי שלי הכריע מעט את דעתו של שמוליק לצד המסמיל וגמגם ואמר ויד אותך, מה תהיה עליה תהיה בחזקתה אצלי כאן כמו בחיסלון כסבור, רתר רבי שמואל אמר ריףקין מסייל או למוי שלי כסבור אתה שלא ניתנה היהדות אלה על הכיסלונים ואם אין כיסלונים אין יהדות תהית רבי שמואל והכיסלונים, יהודי כיסלון הם, מה יומרו עליך גמגם שמוליק כמדבר לעצמו ואינו שומע ועיקונין של רב נראה לו במחזה צורה זו אפת ומשונה הלובה היהדות שמתקיימת בהבל פיהם של הכיסלונים אמר ריףקין מנענה בראשו, אוילה ואויל לצורתה זוהי, כל הצרה שכם אלה לשם כיסלונים ואתם חוששים להם ולדעתם מה יומרו הם רבי שמואל שכח אותם ושכח שמארתותיך האדון ספיר פתחוןך יקרבך לעבודתו אתה חכרנטיה ומוי שלי בנחר רבים פקה הרב ונתעלם ובמקומו בערבים בצלמוד מותו ושמוליק נתפייס ואמר טע! סוף פרק שישי בספר השביעי בספר אמק הבחר מעט מנדלי מוכר ספרים