 So good morning, Dio. Molt bon dia, estimats senyores i senyores autoritats, director general estimat al Calde, estimats al Calde. Sir Anthony, molt bon dia. M'agradaria començar... pronunciant-me sobre els aconteixements que hem conegut, les terribles notícies que vam rebre ahir de mans. De fet, hem estat discutint si havíem de celebrar aquest acte o no. I, finalment, hem decidit que sí, que havíem de tirar endavant i celebrar aquest acte, pel que vam fer els nostres entrepassats. A Barcelona, a Londres, fa 80 anys, ens hem de mantenir tranquil, i seguir endavant, malgrat aquests terribles actes. No em sembla això el representant del govern català que participaran aquest acte. Per respecte, m'agradaria començar, doncs, demanar-los un minut de silenci en honor de les víctimes d'ahir. Tal com els comentava anteriorment, farem servir un servei de traducció simultània. El canal 1 serà per l'anglès i el canal 2 serà per el català. A mi m'agradaria començar presentant-me, jo soc l'Albert Arroyo, secretari general del Consell de la Diplomàcia Pública de Catalunya, és una associació pública i privada composada per 40 institucions de Catalunya, el govern de Catalunya, així com l'Ajuntament de Barcelona, les càmeres de comerç, les associacions de treballadors i també diferents organismes de Barcelona. Treballem conjuntament per tal de treçar ponts entre l'Associatat Civil Catalana i les institucions de la resta d'Europa i del món, evidentment. En aquest sentit, treballem en l'ambient de la diplomàcia pública, generant consciència sobre els interessos compartits en altres països i societats. En aquest marc també treballem en matèria de memòria. Contribuim a construir i divulgar una memòria comú europea que ens ajudi a ajuntar els països i superar els malentèsos internacionals i conflictos per tal de facilitar una millor governança reu d'Europa i del món. En aquest sentit hem de destacar que el que va passar a Espanya ara fa 80 anys, la guerra civil espanyola, no va ser un conflicte aïllat. Va ser el preludi de la Segona Guerra Mundial on tots dos bàndols van testar les seves capacitats militars abans de llançar-se a una batalla continental, no únicament l'Itàlia fascista i la Alemanya nazi. Van ajudar a Franco, a Bombardejan, a Catalunya en diverses ocasions, sinó que molt republicans catalans i espanyols van haver de fugir d'Espanya per acabar a camps de concentració de França i en camps de concentració nazis a Alemanya i a d'altres països, com per exemple Mathausen, on aproximadamente 2.000 catalans van resultar assassinats, uns 500.000 republicans es van exiliar l'any 1949, pràcticament la meitat d'ells eren catalans i els seus fills es van sumar a la resistència a França i van participar en la liberació de París. Alguns també es van unir a les forces i van anar cap a Alemanya. Mentre estan a Espanya i a Catalunya, la ciutadania va haver de ser víctima del règim fascista que va assassinar i encarcelar milers de persones mentre la població patia en silenci. Alguns d'ells van seguir lluitant des de dins de la presó, la població silenciada, la població de la presó i aquells que lluitaven en compte del fascisme a Espanya i a la resta del món volien que els aliats alliberessin Espanya després d'haver acabat amb el fascisme a la resta del continent. No obstant això, els aliats es van aturar a la línia dels Pirineus i Espanya va viure sota l'ombra durant més de 40 anys, sota l'ombra de la dictadora franquista. De fet, Franco mai no va ser superat, va morir com a dictador de la política, moltes coses de l'Espanya d'avui en dia, les lleis, la falta de reconeixement d'aquells que han defensat la llibertat i la democràcia en la dècada dels 30, l'incapacitat per recuperar els cossos de millors i milers de republicans llançats a les conetes d'Espanya, la baixa qualitat democràtica de l'estat espanyol on polítics electes poden ser perseguits per les seves idees polítiques, que és exactament el que està passant avui en dia a Catalunya i pel fet que l'Estat té una mena d'el·lèrgia a la seva propia diversitat nacional i lingüística. Dit això, considerem que totes aquestes memòries són i han de ser part de l'herència com una europea, perquè és que si no, no ens entendrem els uns als altres i aquest somni europeu de viure, en pau i diversitat mai no es farà realitat. M'agradaria acabar donant les gràcies a l'Observatori Europeu de les Memòries, a Jordi, pel seu suport en l'organització d'aquest acte i també a l'Imperial World Museum per haver-nos acollit tan amablement aquí. Moltíssimes gràcies. Jordi, tens la paraula. Molt bé, en primer lloc m'agradaria donar-los la benvinguda. Molt tristes les notícies que ens arriben des de Manchester. Realment hem de seguir, malgrat aquests fets. Moltíssimes gràcies al Diplocat per haver-nos organitzat un acte internacional, un acte internacional que ens permetrà intercanviar punts de vista sobre la nostra història recent i no tan recent. Té vostè tota la raó? Fa ja 80 anys de la Guerra Civil Espanyola. Per tant, no és una història tan recent. L'Observatori Europeu de les Memòries estem centrats a la Universitat de Barcelona. Som una xarxa d'estudi, de la memòria, de la història. A més a més, és una xarxa multidisciplinar amb més de 44 socis i treballem en més de 22 països de tot el món. Treballem en l'àmbit de la memòria transnacional, les escales multidisciplinals. És per això que m'agradaria donar la benvinguda aquí als socis de la nostra xarxa amb qui col·laborem molt activament i que molt amablement han acudit aquesta conferència, com, per exemple, Lucy Neuth, que ens ajuda aquí en l'Elimpèria del World Museum en l'organització d'aquest acte de la Universitat de Brighton, el nostre cert de la ciutat de Manchester, la Universitat de Liverpool, Matias, Niels Wagen, Dresden, Ajuntament de Granollet, Josep Mayoral, que també és d'aquí, i l'alcalde de... O que és vicepresident, perdó, l'alcalde de Granollet és de Mayors for Peace, alcaldes per la pau. El tema que ens ocupa aquí són els bombardejos en contra de la població civil, i, evidentment, m'agradaria donar la benvinguda també als diputats del Parlament de Catalunya i també als ponents, evidentment, perquè vostè són aquí per inspirar-nos, per llençar llum en aquest tema, i anar canviant punts de vista i comparar els aconteixements que van tenir lloc d'Andres i Barcelona. També escoltarem diversos historiadors. Ells ens parlaran del fet o del que va dir Churchill, no? I per acabar, també m'agradaria donar les gràcies al representant d'Atòrii, no? Del memòria del difússum. Ara parlarem català. Un parell de frases abans d'onar la paraula. El Juliol del 1936, bona part de l'exèrcit espanyol, es sulleva en contra del govern legítim de la República. A finals d'aquell mateix mes, el general Francisco Franco, que aviat es devindria el líder indiscutible de la rebel·lió, ja comptava amb el suport del feixisme europeu, representat per l'Itàlia de Mussolini i l'alemanya de Hitler. El president de l'Ajuntament de Catalunya va ser representat per l'Itàlia de Mussolini i l'alemanya de Hitler. L'Ajuntament Internacional Carrebé, agrausada per l'abandonament de la República, la seva sort, per part de les democràcies occidentals, els comitès d'una intervenció, es devingués determinar per assolir la victòria en un conflicte violent que serviria com a camp de proves, com s'ha dit per l'aviació italiana i alemanya, també l'aviació franquista i també alguns franquistes involucrats en la definició dels objectius que havien de ser bombardejats. La guerra civil va marcar un punt d'inflexió en la guerra aèria. Sí que és veritat que a l'ús de l'aviació en conflictes bèl·lics, es remuntava a principis del segle XX amb bombardejos italians, per exemple a Líbia, el 1911, i durant la Primera Guerra Mundial. Però mai s'havia utilitzat abans com un arma de taxi sistemàtic contra la població civil. Pràctica que generalitzaria al llarg de la Segona Guerra Mundial. I van atacar Barcelona, Guèrnica i altres tantes poblacions i ciutats. També atacarien després aquesta ciutat, Londres i altres ciutats ingleses. I tampoc oblidem els bombardejos darrere guarda que també van patir altres ciutats en la població civil. Va viure aquesta guerra total. Aquesta guerra total culminaria amb el llançament de la bomba tòmica, com una icona. Avui ens han regalat un llibre sobre l'aviació nord-americana sobre la ciutat japonesa, que hem citat, el 6 i el 9 d'agost de 1945. Des de les hores, fins avui en dia, els atacs aéris s'han incrementat en els conflictes armats més transcendents des de Vietnam fins a Síria. Passant per la Primera Guerra del Golf, els bombardejos de Sarajevo, Sèrbia, Irak, Palestina, Iunyark i Corel, etcètera. Sembla que, amb el grad que siguin historiadors, desenvolupem polítiques de memòria, les societats no aprenem del passat. Ho intentem, publicem llibres interessants, recerques, de primer ordre, desenvolupem polítiques de memòria, l'escala cultural, social, participativa, però vedem que no acabem d'aprendre del nostre passat. I vull acabar només amb dos cites. Una cita de la Ramona Via, una nena que va viure els bombardejos a Barcelona. I també una cita, primer, potser d'aquests aviadors anònims, que no eren anònims, però que per la població civil, els nens i les nenes, les homes i les dones, que vivien en les ciutats, sí que representaven anònims. I també hi ha Francesco Pricolo, que, comendant dels esquadrons que ha bombardejat la ciutat de Barcelona, ho tenia molt clar i ho descrivia d'aquesta manera i situ. S'ha de crear una sensació de terror immediat entre la població i la amiga, destruint continuament la ciutat. Els centres urbans, totes les fonts de vida, i sotmetre'ls a un malson del que no puguin despertar i que els obligarà a rendir-se. Aquest era l'objectiu que resumeix molt bé aquest aviador italià. I per l'altra banda, la cotidianitat, sobretot a Barcelona, que era un territori de rereguarda que no va ser ocupat fins al gener del 1939, la vida seguia. Hi havia milers de refugiats, més de 20.000 refugiats, i moltes escoles i colònies infantils, entre altres. I aquesta noia Ramonavia anava a veure els terrats el que en deien ells insectes volàtils i voladors, que t'acaben a la ciutat. I senzillament acabo amb aquesta cita, la humitat de les nits de ciutat s'arrapa la pell. Els nois animen amb crits exaltats als antiaris, perquè obviament hi va la resistència. Els animen abramar en furia, a tocar d'aquells insectes volàtils. Moltes gràcies i bona jornada.