 Det er et ufravidigt faktum, at vi alle sammen begynder at mærke visse fysiske forandringer efterhånden, som tiden går i vores voksenliv. Det betyder, at vi bliver ældre. Men hvorfor er det egentlig, at vi bliver gamle? Hvad er det for nogen mekanismer, der skal til for, at vi kan leve måske længere eller i hvert fald et bedre liv? Det svar kender vi stadigvæk ikke, men der findes dog et masse gode bud på elementer, som bidrager til vores aldring. Der forskes en tændst i området i øjeblikket, både i udlandet og også herhjemme. Blandt andet på det, der hedder Dansk Center for Moleculargeontologi her i Aarhus, og ved Dansk Center for Aldringsforskning, som er et landsteknescenter. Der er også et center for sund aldring i København. Så der foregår en masse ting på det her området. I løbet af de næste 20 minutter vil jeg komme ind på, hvorfor er det egentlig, at de her aldringsproceser er begyndt at interessere os så meget. Derudover vil jeg også fortælle lidt om, hvad der sker i kroppenseller, når vi ellers. Hvad er det for nogle forskellige processer, vi kan observere, der sker? Og endelig vil jeg komme ind på, hvad det er for nogle fremhæreste molecularbiologiske teorier, som vi arbejder med i øjeblikket inden for forskningen. Allerførst så vil jeg lige sige lidt om den gennemsnitelige levealler i øjeblikket, at den omkring 99 år, som der står her i Danmark i 2011. Men man forventer i følge fremskrivningerne, at i 2050 kan vi forvente, at vores gennemsnitelige levealler er stedet til omkring 45 år. Så der er altså en fortsat forventning om, at vores gennemsnitelige levealler den stiger. Det land, som har rekorden inden for levealler i øjeblikket, det er Japan. Nærmere bestemt, at der er en lille øgegruppe Okinawa i Japan, hvor befolkningen lever væsentlig længere end vi gør her i Danmark. I gennemsnitet bliver man på Okinawa omkring 1 og 4 år i øjeblikket, og der er der også en stigning at se i den gennemsnitelige levealler. Det er selvfølgelig interessant at prøve at kigge lidt på, hvordan lever de deres liv anderledes end vi gør. Kan det på ske forklare noget af den her forskel, vi ser den gennemsnitelige levealler. Men det kan heller ikke udlukkes, at der er forskel i den genetiske samtsætning i de to forskellige befolkningsgrupper. I forbindelsen med at vi bliver ældre, så ved de fleste jo godt, at nogle frygter lige frem og bliver ældre, fordi der følger en forød risiko med for at få visse sygdomme som kraft og alzheim og sygdomme, der er også krassygdomme, som begyndt at blive langt typiere, når vi bliver ældre. Det gør selvfølgelig, at interessen for at forstå allersproceserne, og dermed måske også bedre kunne komme frem til nogle forskellige muligheder. For at forbygge nogle af de her sygdomme, den er stor hos de egentlige personer. Et andet interessant fenomen, som måske også kan gøre, at man får lidt nysgerighed omkring at forstå de her allersproceser, er det her fenomen, som vi ser her, nemlig, at vi siden 1940'erne eller 1950'erne, har set en eksplosiv vækst i, hvor mange hundre år vi ser i vores samfund. Det her fenomen, hvor der i den her ekstreme grad af en stigning i en høj allersgruppe, kan ikke forklare os ved den her stigning, som vi ser i en gennemsnitlig eleveraller. Det her er et andet fenomen, som vi stadigvæk ikke forstår, og vi har ikke et svar på, hvorfor der er så mange flere hundre år i vores samfund nu, end man har set tidligere. Men der må være et eller andet, der gør, at det nu er nemmerne først, at man er blevet relativt gammelad, som har kommet op i 1940'erne og 1950'erne, at man så faktisk kræver en størrelse indsyndighed for os at nå at opleve sin hundre års fødselsdag. Så det her fenomen har vi altså ikke noget svar på, hvorfor det ser sådan ud, og det er ikke noget, der bidrager væsentlig til vores gennemsnitlig eleveraller, at vi får de her flere hundre år, men det er klart, at det er interessant, hvordan det kan være, at det ser sådan ud. Endelig er der store politiske interesse, jeg begyndte at blive store politiske interesse, for det med ældreingsforskning og forståelsen af ældreingsproceserne, og det skyldes det fenomen, som jeg har forsøgt at vise her på denne her lille figure. Der har jeg prøvet at beregne, hvor mange antal arbejdsstykke, de vi har i vores samfund, til at tage sig af de ældre på forskellige år ud i fremtiden. I 2001 var det sådan, at der var cirka 4,5 i 4,5 person i den gruppe, der tilhør de 17-6 år. Dem, man må forvente, der kan bidraget aktivt del til at betale skat, og deles til i det hele sad, at være på arbejdsmarkedet. I 2011, hvor vi er i øjeblikket, er det tal faldet til 4, det er selvfølgelig ikke så voldsomt, men man kan godt se, at der er et dramatisk fald i antallet, så vi i 2014 må forvente, at der kun er 2,5 person i gruppen med 17-64 år, som skal sørge for at tage sig at være enkelt ældre person, der er 65 år derover. Det er klart, at det bliver vanskeligt at løbe så hurtigt, fordi 17-64 år, der er tilbage, så man kan sørge for, at de ældre fortsæt kan have den samme, leve kvalitet og passning, og så videre i deres liv. Så politikerne vil selvfølgelig meget gerne have, at vi bliver på arbejdsmarkedet noget længere, og det bliver der også diskuteret megnomkring. Og det er klart, at det vil selvfølgelig også være veldig fint, at vi kan beholde de ældre på arbejdsmarkedet noget længere, men det kræver, at vi er fysisk i stand til at kunne potage os et arbejde, og i øvet eller i fysisk i stand, måske til bedre at kunne klare os i eget hjem, når vi bliver ældre end vi kan nu omdage. Så det var nogle af grunderne til, at der er en rimelig stor interesse for at forstå de her alleringsproceser. Men hvordan skal vi så komme videre? Hvad er det, vi skal undersøge for at forstå noget mere omkring alleringsproceserne? Ja, der er det viser, at vi skal faktisk helt ned og kig ind i de enkelte celler, og ind da helt ind i cellens kærne måske, hvor vi har vores arvmaterial til at ligge kromosomerne. Hvis vi kigger på de her kromosomer, er de igenbygget op af noget DNA, og helt ude i de yderste detaljeringsniveau på DNA'et, kan vi faktisk registrere, at der sker allering. Så en meget stor del af den forskning, der foregår indenfor allering i øjeblikket, foregår altså ved, at vi prøver at forstå, hvad sker der helt nede på makromolekulært niveau og på molekulært niveau ind i cellerne. Der findes flere forskellige teorier for, hvorfor vi elles. En af teorierne er listet her som den første. Det er en teori, der går ud på, at vi er udstyret med en form for et biologisk ur. Altså en eller anden mekanisme, der kan holde styr på, hvor længe vi har levet, hvor mange celledelinger har vi gennemgået i løbet af vores levetid. Og det her biologiske ur, der så må være sådan et ur, der på et tidspunkt, ligesom siger stop, nu har vi ikke mere tid til rådighed. Det er en af de mere fremhæstende teorier, indenfor molekulært alleringforskning. En anden teori, den, jeg har skrevet op hernede, som ingen eventvis udlokker den første teori, de to teorier kan sammen komplementere hinanden, den går ud på, at vi ophåber en masse skader på vores armartriale livet igennem. De her skader, hvis vi har skader på vores armartriale, de kan forhindre, at der bliver lavet de helt rigtige proteiner, som det er nader af vores gen og koder for. Hvis vi ikke får lavet rigtige proteiner, eller nok appen i den rigtige mængde, så vil der efterhånden ske, at cellerne ikke kan fungere optimal. Hvis cellerne ikke fungerer optimal, så fungerer vores organer heller ikke optimal. Så kunne vi registrere sig net eller opleve det, vi kalder alleringsfenomenet, altså at vi begynder at få dårligere funktion i nogle af vores organer. Først vil jeg snakke lidt om den. Første teori, altså den om det biologiske ur. Det man har fundet ud af, det er, at ude fra enden af vores chromosome, som altså ligger herinde i cellekærnene, der sidder der nogle helt særlige strukturer. Det er stadigvæk lavet af DNA, det samme som resten af chromosomeet her, men chromosome folder op i sådan en lidt special struktur, man kunne kalde det sådan lidt noget, der ligner en papirklips. Og hvorfor nu det? Jo, herude fra enden, der slutter vores DNA-streng. Det her er en lang streng, som er foldet op i sådan en helt særlig kompakke struktur, men herude fra enden, der slutter DNA-streng. Hvis der under forskellige omstændigheder sker et brud ind i vores chromosome, et eller andet sted, så de bliver brækket midt over eller brækker over her, så bliver der automatisk normalt et signal til cellen, om at nu har vi en skade i chromosomeet, vi skal vente med at lade cellen dele sig ind til den skade at reparere, altså må cellen ikke fortsætte ud i en deling. Sådan ville det jo også se ud, hvis vi har et et stykke, der slutter herude. Så derfor har naturen altså så for, at det bliver vigtigt op i sådan en lille garnøjle eller en lille klipps her, så cellen ikke kan se denne herinde. Så det er altså meget, meget vigtigt, at der sidder denne her struktur, for at cellen kan blive med at dele sig og altså bidrage til at regenerere værv, hvis der er noget skete nogle skader i nogle af vores værv eller hvis der er på anden måde at bruge for flere celler et bestemt område. Det viser sig så, at for hver gang cellen skal dele sig, så bliver der spist et lille stykke af de her tilomerer. Så de bliver, hvis man går ind og måler, så kan man se, at vores chromosome bliver korter og korter efterhånd, som vi bliver ældre. Og den måde man kan måle det på, er ved at man kan tage blodprøver fra personer i forskellige alder, og så har man en metode, hvor man kan sætte, man kan se i mikroskopet, hvor man først har farvet sine chromosomes og alle de blå her, det er altså de forskellige chromosomes, der er inde i en celle. Hvis man tilsætter en særlig probe, der kan genkende lige præcis tilomerende, så vil der altså den her probe, den er celllysende og den vil altså få tilomerende til at lyse op på hver enkel af chromosomes. Man kan så måle lysintensitet, og man kan sige, at jo mere lys, der er i lampen på de her chromosomes, jo længere tilomerer, sidder der altså. Så åge mennesker, de vil have chromosomes med mere lys i tilomerende her end gamle personer vil have. Og på den måde kan man altså lave sådan en måling, at tilomerende at se, at tilomerende bliver altså korter, jo ældre vi bliver. Og til sidst bliver det så korte, at den her særlig struktur, som jeg viste før, den ikke længere kan danes, det kommer til for cellen at se ut som om, der er brud på det hernede, og så bliver der blokkeret for yderligere celledelinger. Så man kan egentlig forestille sig, at vi er for først nablet udstyret, med sådan en form for et klippekort, og vi tager så et klipp med eneste gang, vi bruger en celledeling, og til sidst så er der altså ikke flere klippekortet, og vi har ikke længere mulighed for at regenerere vores celler, som der måtte være brug for. Hvis man skal lave alleregnsforskning, så kan man selvfølgelig gøre det, som jeg sagde før, ved at man går ud og måske tager blodprøver, og på andre måder undersøger personer i forskellige ældre. Og det er også en udmærke mod at gøre det på, problemet er, at alle de her forskellige personer er forskellige på mange forskellige områder. Vi er alle sammen genetisk forskellige fra hinanden. Så det er svært at adskille, hvad er nu den genetiske komponent, og hvad er nu noget, som er naturligt for alle. Så en alternativ måde at lave alleregnsforskning på, det kan være, at man går ud og kigger på celler, som man har isoleret fra patienter, der lider af førtidige alleregnssyndromer. Altså sygdomme, hvor man har en fejt, en genetisk defekt, der gør, at man bliver gammel alt for hurtigt i forhold til normale mennesker. Jeg har vist eksempel på to af sådanne sygdomme her. Det her til venstre er to drenge i en familie, to søskende, som begge lider af det, der hedder kokainsyndrom. De har en genetisk fejl, som fører til, at de får det her karakteristika, som man kan se med lidt ensomne øjne, og andre karakteristika, som det kan man ikke se, men de har nedsat hørelse og dør typisk i en meget ung alder. Så de har nogle af de karakteristika, som man normalt først ser hos personer i en meget høj alder. Den anden sygdomme, som jeg også bevægnede tilbage til, er vernersyndrom. Her ser jeg et billede af en 14-årig japansk pige. I det her tilfælde, der intreder sygdoms karakteristikeren først op i årene. Så det er først de seneste teenageårne, man opdager, at man har denne her sygdomme. Her ser hun ganske normalt ud som 14-årig, men som 48-årig kan man se, at hun har fået gråt hår i en meget ung alder, igen de der lidt ensomne øjne. Og de her patienter vil typisk dø, og nogle af de sygdomme, som man også ser, man ellers normalt dør i en høj alder, så jeg er det karsygdomme, kraft og så videre. Så ved at studere celler fra de her patienter, kan man lære en masse om, hvordan alder normalt foregår, og hvordan den foregår, når det går meget hurtigt. Og ved at forstå, hvad lige præcis de gener laver, ind i vores celler, kan vi lære noget mere om ældringsprocesserne. Og det viser sig faktisk, noget mere på celler fra vernerspatienter, har man fundet ud af, at vernerproteinet, altså det protein, som verner genet koder for, det gen, der var defekt hos de her vernerpatienter, det protein, det sidder herinde på de her telomerastruktur, og sørger for at holde dem fast, er med til at stabilisere denne her papirklipslignende struktur. Og mangler vernerproteinet, er denne her struktur langt mere ustabil, og cellerne kommer altså til at lignes celler, som stammer fra meget gamle individer. Så det er et af de forskningsresultater, man er noget frem til ved at kigge på patientceller fra de her førtidige alleringssyndromer, så man forstår noget mere om sammenhængen til hvorfor de her patienter, de bliver gamle så hurtigt, eller ser gamle ud så hurtigt. Som jeg navn for lidt tiden, så er der forskellige fremhærske teorier omkring, hvorfor det er vi ellers, og vi har lige kigget på den teori, som er udstyret med en form for et biologisk ur. En af de andre teorier, som jeg kort nævnte før, er den teori om, at vi ophåper skader i vores arvmateriale efterhånd, som vi bliver ældre. Hvor kommer de her skader fra? De kan komme mange forskellige steder fra. Vi bliver udsat for beskade inde stoffer fra miljøet blandt andet i forbindelse med sådan noget som luftforurening. Nogen bliver udsat for stråling, og vi udsætter også frivilligt de fleste af os for sådan noget som uvisst roler fra solens lys. Alle disse forskellige ting, også ryning, kan altså give ophav til skader på vores arvmateriale DNA. Når der kommer skader på DNA, som jeg sagde for, så kan det give større risiko for, at vi ikke får produceret alle de rigtige proteiner, vi har brug for, for at cellerne kan fungere optimalt. Vi kan også være heldige, og at skaderne sidder i nogle gener, som normalt regulerer, at vores celler ikke deler så uhæmmet. Hvis vi rammer nogle af de gener, så vil vi få uhæmmet celledeling, og der med risiko for udvikling af cancer. Men den største faktor, når vi snakker om skader på vores arvmateriale i forhold til allering, det er den, vi ser hernede. Det er mitukondrerende nogle energistationer, som er inde i alle vores celler, som sørger for, at vi kan producere energi, ud fra det mad, og indtager sammen med det ild, vi indånder, der vi vores stofskifte sørger for, at der bliver produceret energi inde i mitukondrerende. Men samtidig med, at der bliver produceret energi, bliver der også produceret nogle bi-produkter, som er meget skadelige for vores arvmateriale. Så der bliver produceret nogle meget reaktive forbindelser, reaktive ild-forbindelser, som kan gå ind og interagere med det her DNA, og lave de her skader. Så ind i vores celle, som er vist her, har vi en masse af de her mitukondrer, og vi har allerede flest af mitukondrer inde i de celler, som for eksempel er inde i vores muskler, og andre organer, hvor der er brug for rigtig meget energi. Og samtidig med, at jeg sagde, at de laver energi, bliver der altså udsendt sådan nogle fri retikaler, som kan interagere både med vores chromosomes, som vi har set før, men også med det DNA, det arvmateriale, som vi har ind i selve vores mitukondrer. Det vil sige, at det er egentlig en ond cirkel, at mitukondrerne laver noget, som beskader i dem selv. Så jo mere stofskister, vi har med mere omsætning, vi har i cellerne, jo mere går det så ud over kvaliteten på vores egen mitukondrer. Det, der så heldigvis er tilfældet, er, at vi har nogen små, ikke små ment, men vi har nogle molekyler, nogle proteiner, ind i vores celler, som normalt sørger for at reparere langt de fleste af de her skader, som opstår. Hvis ikke, vi havde de her mekanismer til stede, så ville vi ikke kunne overleve i ret mange minutter. Der findes også sygdom, hvor man direkte kan se, at man bliver syg, hvis ikke man har meget effektiv DNA-reparationsmekanisme. Her er det lavet som sådan en lille tegning, men her kan vi se, hvordan den faktisk nok mere præcis ser ud ind i cellerne. Der sidder nogle forskellige proteiner, som scanner vores DNA, for at holde øje med, om der er kommet skader på det. Og der har det vist sig, da vi begyndte at kigge på de her kokan-syndrom-patient-celler, at lige præcis det proteine, som er det effekt hos de patienter, er involveret i de der DNA-reparationsprocese. De er med til at sørge for at fjerne de her friretikaler, eller de skader, som de friretikaler laver på vores DNA. Så her har vi altså et igenet eksempel på, at vi kan finde en helt præcis forbindelse i mellem et enkelt protein, og hvad det laver i forbindelse med veligeholdelsen, der er vores DNA, og der er veligeholdelsen af vores celler i alleringsprocesen. I forbindelse med allering, er en af de allermest dramatiske sygdommen, man kan løbe ind i, måske nok alzheim og syge, og visse andre nødige generativ sygdommen, som hyppigheden af de her sygdommen, stiger voldsomt efterhånd, som vi bliver ældre. Så derfor er vi meget interesseret i at forstå, hvad sker der omkring hjernens aldrig. I hjernen bruger vi rigtig, rigtig meget energi, selvom hjernen ikke udgør en særlig stor del af hele kroppens masse, så er det et af de organer, der bruger allermest energi i vores kropp. Derfor er der altså brug for nogle meget effektive mitochondre, som skal producere alt det her energi, for at vi har en normal hjernenfunktion. Vi var meget interesseret i at prøve at forstå, hvad sker der i hjernen i forbindelse med de her mitochondre? Jeg producerer alle de her mange skadelige fri retikaler, af vores hjernen i stand til at fjerne de her skader effektivt, og hvad sker der med alderen? Bliver vi dårligere til at fjernes skaderne? Og kan det måske være med til at forklare, hvorfor vi oplever en stigende risiko for at få nogle af de nødige generativ sygdommen? Jeg har her forsøgt at vise nogle ganske få, og de resultater, vi har opnået, hvor vi undersøgte, hvordan er reparationsaktiviteten i en ung hjernen versus en gammel hjernen? Så hvor gode er vi til at fjerne de her DNA-skader? Det er ikke så nemt at gå ind og kigge i en almindelig hjernen på et menneske, så mange af de studier, vi laver, må vi lave på mus, men da musejernere og menneskejernere er relativt sammenlig, så går vi ud fra de resultater, vi opnår, når vi kigger på musene, er brugbare i forhold til, hvad der foregår i den menneskelig hjernen. Så her har vi altså målt reparationsaktiviteten inde i musejerner fra henholdsvis nogle middallende mus og nogle gamle mus. Vi har valgt at kigge på forskellige regioner i hjernen, da vi godt ved, at der kan være store forskellige og hænger af, hvad for en regioner hjernen man kigger i. Som det kan ses her, så sker der altså en dramatisk fald i DNA-reparationsaktiviteten, i mitokondræerne, i musejerner, når man samler en af de middallende med de gamle og kigger på en specifik skade i DNA, i dette tilfælde en, der hedder 5-hydroxyroacil. Der er ingen, ikke de store forskel på, om vi kigger på den ene eller den anden region, når vi ser på den her specifikke skade. Kigger vi på en anden skade, der bliver kaldt 8-oxogurnin, ser vi igen et fald i reparationsaktiviteten, i mitokondræerne, inde i de gamle musejerner, hvs. i året. Det fald ses ikke, hvis vi kigger i en anden region, den, der kaldes Hippocampus. Så der er altså forskel i, hvor aktiv reparationssystemet virker og hænger af, hvad der er for nogle specifikke regioner og nogle specifikke skader, vi kigger på. Så det kræver altså meget mere forskninger, at få det fulde billede af, hvad der faktisk forgår i hjernen med hensyn til de her mitokondræer og reparationsaktiviteten inde i dem. Endelig har det vist sig, at vi måske endda skal endnu længere ud i detaljen. Nylige resultater, som vi har nået frem til, har vist, at hvis vi kigger på sådan et synapse, altså der hvor to nerveceller interagere med hinanden, så bliver der brugt rigtig, rigtig meget energi for, at den her interaktion den kan få gå, for den her kommunikation kan ske fra den ene nervecell til den anden. Den energi kommer igen fra mitokondræer, som sidder hernede i synapsen. De her mitokondræer ser ud til, at de adskiller sig væsentligt fra mitokondræer, der sidder andre steder inde i nervecellen. Så det er et nyt område, som skal udforskes noget mere, men vi er sikre på, at det er vigtigt, at vi går helt ud i sådan et detaljernes grad, for at vi rigtig kan beskrive, når vi snakker DNA-skader, når vi snakker DNA-reparation. Vores store håb er, at når vi har kommet noget længere med forskningen, så vil vi være i stand til at kunne komme med en række nye forslag til, hvordan man skal leve sit liv, for at optimere chancerne for at få en god allerdom med et sundt helbred, så vi forhåbentlig skal gå fra noget, der ligner den her situation, og komme mere over i retningen, retningen af, at de ældre vil opleve en situation som den, der er vist herover til højre. Men det kræver som sagt langt mere forskning, og det er vi i fuld gang med, både her i landet og også i udlandet.