 עבדות בתוך חירות, קטע שני קטע שני במאמר עבדות בתוך חירות, מתוך אסופת מאמרים על פרשת דרכים, מעט אחד העם אחד מספרי האומר, הפילוסוף המפורסם אדולף פרנק, חורץ משפטו כי חול איש ישראל בלי הבדה לעום, סנדיסטינקסיון דנאסיונליטי, הנהנה מפרי האמנציפציה באיזו מדינה שתהיה, מחויב להודות על זה קודם כל לצרפתים בני דור המרידה ועל כן עליו לחשוב את צרפת לארץ מולדתו הראשונה, ושנייה לבמה לה היא ארץ מולדתו האמיתית ופה רואה, חכם חובה לעצמו להוסיף פתאום את הדברים האלה, ירושלים אינה אלה מקום מולדת זכרונותיו ואמונתו של היהודי מותר לאומנם לתת למקום בעבודת הקודש, אבל הוא עצמו, בן הוא לארץ מולדתו ההשקפה הזאת על ירושלים כשהיא לעצמה אינה אומנם אלא כמה חדכינה שחכמנו המערביים תוכנים וחוזרים ותוכנים באופנים שונים זה לא כבר התפיס פילוסוף אחר מאחינו שבאשכנז ספר חדש ובוא נמצא מאמר מדעי על מגילת איכה ואף על פי שמאמר מדעי אין לו עסק עם איסור והיתר, מצא המחבר בכל זאת לנחוץ לעסוק בסוף מאמרו בשאלה מעשית אם מותר לנו בזמן הזה לקרוא מגילה זו בבית הכנסת ופוסק הלכה להיתר, לפי שגם הנוצרים קוראים אותה בבית תפילותיהם שלושת ימים לפני פסחן ואם ישלנו אדם, מה לכם ציון ומה אתם לה? נשיב לו בקורוח, ציון היא החלק היותר פנימי מן ההכרה הפנימית של העמים החדשים ובשובה הזאת אינה מובנת אומנם כל צורקה לא רק בתרגומי העברי, כי אם גם בגוף הספר האשכנזי אבל מטרת המחבר בדבריו אלה, מובנת ומובנת ואם כן, אין לנו רשות להתראה על כי גם הפילוסוף הצרופתי שאנו עוסקים בו מחזיק בהשקפה הזו אבל הקורא את כל המאמר בהאומר ויודע שבה שם מחברו לידי מסכנה כי תעודה מיוחדת יש לישראל אשר קיבלו השם בירושלים ועוד לא מלאו ההבשלמות עד היום וכי בשבילה הם חיים וצריכים לחיות עד שהם עלו ההבשלמותה הקורא הזה ישאל פה שאלה גדולה אם חובת הקראת טובה גדולה בעיני המחבר כל כך עד שמחייב מפני זה כל איש ישראל להגדים את צורפת לארץ מולדתו הלועז הדברים קל וחומר ומה הצרפת כך שלא הייתה אלא הסיבה לזכויות חיצוניות אשר יכולנו להסיגן גם בלעדיה לא רק פנינו עורף אל התעודה ירושלים שנתנה לנו את התעודה עצמה סיבת חיינו ותחליטם לכל שכן חייבים לנו להכיר לטובה ולפי זה להקדימה אף לצרפת כמדומה לי שגם הפילוסוף הגדול בעל המאמר לא יוכל למצוא כל שגיעה הגיונית במשפט הזה ובכל זאת כתב מה שכתב העין זהו עבדות מוסרית חכם אחר הנושא על שכמו כל תורך של היהדות הצורפתית ואם זהו גם מסכן גדול בצורכי כלל ישראל בבואו לספר את הפעולות הטובות של מכתב העת בא לחג הוא מונה בתוכן גם את זאת שעל ידו התחזק הקשר בין יהודי צורפת ובין יתר אחיהם שבערצות אחרות בתוך כדי דיבור זכר בוודאי את צורפת היפה ואת האנטיסמיטיסמוס השולט בה והנה הוא עומד ומצטדק על הדברים האסורים האלה אשר התמלטו מכל מוסר על השר הוא הצורפתי חושב לדבר טוב ומועיל התחזקות הקשר בין קל ישראל אשר בצורפת ואשר מחוץ עליו והנה הוא משתדל להוכיח כי אף על פי שהיהודים בצורפת קידו על הכל פטריות עם גדולים הם ואוהבים את ארץ מולדתם בכל לבמ ונפשם אין זה מחייב שעשו להם לרחם על יתר אחיהם הסובלים עוד רעות רבות בארצות אחרות או שעשו להם לשמוח עם אלה מאחיהם אשר מצבם הולך ותוב ואני מובטח אני באיש המצוין הזה ובאבתו הנהמנה לעמו ישראל כי אף עם היו מוכיחים לו באלפי רעיות שהפטיוטיזמוס הצורפתי עושר לב ופטי חו אשר מעבר לגבול צורפת היה אוהבם גם אז עמוק עמוק בסטר לבבו כי אף עם היו כל איכב זוכים לכל הזכויות ולא היה עוד על מי לרחם ועם מי לסמוח היה חפץ גם אז להיות בקשעות תמידי עם כולם ולקחת חלק בכל אשר להם ואם כן ההתסתדקות הזאת וההכרח אשר הבילה מהם אם לא עבדות מוסרית אבל העבדות הזאת המוסרית ענק עם החצי מן המכיר השלמו הכינו המערביים בעד זכויותיהם עוד עבדות אחרת שכלית הקשה אולי מן הראשונה מסתתרת תחת חירותם המדינית וכל לקבותיה נמצאים בספר אנחנו דנים עליו כי אחר שהסכימו אחינו אלה בשביל השגת הזכויות לבטל בהבל פיהם מציאות עם ישראל ולהעמיד את היהדות רק על הדת בלבד הנה על ידי זה עצמו הרי קיבלו עליהם ועל זרעם לשמור מכל משמר את האחדות הדתית בין כל ישראל אבל הזכויות תיכונים מעשיים שונים גם בענייני הדת ואת הקורבן הזה לא הכל יכלו להביא ובכן נתפרדו בעלי דת יהודית לחיתות שונות ואחדות הדת המעשית נהרסה לא נשאר די פוקי עם קשר הדת האיונית איזו דעות מופשטות המשותפות לכל ישראל הקשר הזה מלבד חולשתו מצד עצמו ככל עניין אוכני שאינו מתגשם במעשה הנה בדורות האחרונים נכלש עוד יותר והולך ורופף מיום ליום התפתחות החוכמה הראישה מוסדות האמונה בכלל וגם אמונת ישראל לא נמלטה באופן שגם בעל האומר מודה בענחה כי הקפירה המדעית עליה השם דרווין הולכת ומתגברת ורק נפני הקבוד נובלס אובליג' הוא עודן או מוסיף להילחם בה ומה יעשו איפה אלה מהכינו אשר אין להם שיהיו רק התורה הזאת האיונית והיא עצמה רופפת בלבם היעזבו לגמרי את היהדות והיו לאזרחים פשוטים מועטים אומנם מסוכם אבל מדוע לא יעסוכם מדוע מרגישים רובם כי לא יוכלו לעשותכם איפה הוא החבל אשר יוכלו להרעות עליו כי הוא זה המקשרה מל היהדות ולא ייתן להם לצאת לחופשי הרגש הלאומי הטבעי שבא להם בייעושה מהוותיהם ואינות תלוי באמונות ובמעשים דתיים העשמי להזכיר את הרגש הזה מחרו עוד לפני מאה שנה וקיבלו תמורתו זכויות הן אומנם לא ברצונם הדבר תלוי לעוקרו מיליבם ולמרות כל השתדלותם לאחידו ולמרות כל המטלאות שהם בודים בשביל העלימו מעיני אחרים ומעיני עצמם הוא עודנו חי ופועל במעמקי נפשם על הפעם ועל חמתם אבל התשובה הזאת המספקת לנו להם הם כיחשו בפרעסיה ומיוטם העברית ואינם רשאים לחזור בהם אינם רשאים להודות שמכרו דבר שאינו ברשותם ואם כן במי יוכלו להצדיק קשיות או פעם בנוסעם עליהם שם ישראל שאינו מנחילם כבוד ויקר בשביל איזה דעות איוניות שאינם מחזיקים בהם עוד הוא אף אם יחזיקו בהן באמת בלבם יכולים להחזיק בהן גם בלדי השם המיוחד הזה ככל הדאסטים שבאומות העולם השאלה הזאת המנכרת במוחם של חכמינו המערביים ולא תיתן להם מנוחז ימים רבים היא שהביאה אותם עוד בדור שעבר להמציא להם תורה חדשה ומוזרה ולהחזיק בה בכל כוכם עד היום הלאה התורה הידועה על דבר תעודת ישראל בעמים התורה הזאת מיוסדת על דעה קדומה המתנגדת לכל יסודי החוכמה בזמננו כאילו כל עם ועם נוצר מתחילתו לאזות תכלית ולכל אחד מהם יש איפה תעודה השיר הלב למעל אותה במשך ימי חייו וועל קורכו הוא חי עד שישלים את השיר שמו עליו ממירומים ככה למשל נוצרו היוונים בשביל לפער ולשכלל את היופי החיצוני נוצרו הרומאים בשביל לרומם ולהעדיר כוח ההגרוף ואם הדבר כן לא יכבד עוד למצוא תשובה גם על השאלה ההיא תשובה השיר מצד אחד לא תתנגד במעומה על הזכויות ומצד אחר תניח עוד מקום ידוע גם לאחדות היהדות והיא עם ישראל מתאומנם אבל כנסת ישראל עודן הקיימת הוא מוכרחת להתקיים לפי שתעודת ישראל עוד לא נשלמה כולה כל זמן שהמונוטאיזמוס המוחלט ועם כל המסתאף ממנו לא ניצח עוד קליל את העולם ועד אז כל כוחו ויסבי סבול וילכם כילך נוצר לדעת את אלוהים ולהביא אחרים לידי ידיעזו ובכן כדי למלאות תעודתנו באמונה הלא עלינו להיות שלוחים למקום להגדיש כל כוחנו להפצת הידיעה ההיא שבשבילה אנחנו חיים חלילה יענו בעלי התעודה ותעמם ונימוקה מנוצריך באור לא לנו להכיש את הקץ בידינו יפקיד הדונה את האמת אך לא פקד עלינו להתעסק בהפצתה ואם כן איך נגיע סוף סוף להשלים תעודתנו על זה יענה מונק התעודה הזאת הולכת ונשלמת בלי הרב על ידי הפרוגרס של הדעות הדתיות ולפי שכתבי כותשנו הם לפי דעתם של בעלי התעודה יסוד הפרוגרס הזה וסיבתו לכן מעלים הם עלינו כאילו אנחנו בעצמנו עושים מה שצריך לעשות לטובת הפרוגרס הדתי ובשביל זה ורק בשביל זה עלינו להישאר נאמנים לדיגלנו עד עת קץ תעודה כזו כשהיא לעצמה היא איפה נוכה וקלה מאוד הם בכל אופן ולא חרפה היא להיות מלמד לכל העמים להביט על כל אמין האנושי עד לכץ הימים כעל תלמידים השוטים מימינו בצמא ומגעם שהמשרה הקבודה הזאת אינה דורשת מאיתנו כל פעולה ויגיעה הפרוגרס היוצה מכתבי הקודש הוא יילחם לתעודתנו ואנחנו נראה ונשמח ועולם באמת דברים אמורים וקלים ונוהגים קבוד ברבם קראוי אבל עכשיו שהתלמידים הזהי פנים הם ובועטים ברבם ומחרפים ומנעצים שמו כל הימים עד קיים אס חייו עכשיו הריה השאלה במקומה עומדת אחר שחיינו אנחנו אינם מביאים עוד כל תועלת להשלמת התעודה אחר שכתבי הקודש לא יובדו עוד גם בלדנו פרוגרס הדתי יעשה איפועת שלו גם בלדנו אחר שאנו איננו עוד עתה אלא מצבת זיכרון על דרך הפרוגרס הזה ההולך ונשלם בלי אזרתנו אם כן למה לנו חיים וצרות הנה היוונים שנוצרו לפי התורה הזאת בשביל היופי בראו כל אותן הצורות היפות כתבו כל אותם הספרים היפים ומכיוון שלא היה להם אף על פי שלא נתמלע עוד תעודתם בשלמות אף על פי שבמשך הרבה מאוד שנים אחריהם עד תקופת התחייה הייתה יפיפותם מונחת בקרן זבית אף על פי כן הורידתם ההיסטוריה מעל במטע והניחה את היתר להפרוגרס השייצה מאליו מן הצורות והספרים שהניחו אחרי לנחלה ואנחנו לרדת מעל הבמה אחרי שעשינו לתעודתנו כל מה שהיה בחוכנו ברנו כתבי הקודש ויותר אין לנו מה לעשות עוד סוף הקטע השני במאמר עבדות בתוכרות מעט החד עם עבדות בתוכרות קטע שלישי לסליבריווקס ריקודינג היא בפליק דומי רדבי קטע שלישי במאמר עבדות בתוכרות מתוך הסופת מאמרים על פרשה דרכים מעט החד עם אחד מהחכמי התעודה רב מלומד שהקדיש בספר האומר מאמר מיוחד לעניין זה בשם מפני מה נשארים לנו יהודים ינסה להשיב על השאלה גם מצד אחר אנחנו נשארים ביהדותנו מי שאין כל דת אחרת בעולם אשרנו חל להחליפה בה ופני שכולם כוללות עניינים שונים שאין אנו יכולים לקבל עלינו הדת הטבעית הייתה אמנם מספקת לנו אבל אם נומר לקבל את הדת הטבעית הלא עלינו לדעת תחילה את עיקריה והיא מנצה לבקש ידיעה זו בספרים המוקדשים לה למשל בספרו של סימון הנקרא בשם הנה נמצא שם כי שלושה הם העיקרי הדת הזאת חידוש העולם התגלות האלוהות שחר ועונש אוכל רגע אנו זוכרים ככבר לפני חמש מאות שנה העמיד רבי על בובל העיקרים גם את היהדות על שלושה עיקרים קרובים לעילו ובכן הלא היהדות היא העדת הטבעית ובכן ידענו כל צורך להחליפה ואני לא יש עלום למטרב אז מה יענה אלה מאחינו הרבים ובימינו השר יחשבו גם דת סימון וחבריו לפילוסופיה קדומה הרחוקה מאוד מהיות טבעית ובכל זאת רוצים להישאר יהודים ואינם יודעים מפני מהרוצים לא יש עליהו כזאת פילוסופים מאמינים לא יש עלת הרב גם זאת היהאמין בלבבו באמת שאין שום הבדל בין התגלות האלוהות של סימון ובין תורה מן השמיים של אלבו לא יש עלה לפי שידעתי כי מאז ומעולם נעגה הפילוסופיה הדתית להקם את הכתובים בשביל לקרב את הרחוקים וכבר נעשה לה דבר כהיתרו אבל זאת תשאל ולשאלה זאת צריך היה ארב לשים לב ממה נפשך? אם היהדות כוללת מלבד אותם העיקרים עוד איזה דברים שאין דוגמתם בדת הטבעית הלא אז חזרה השאלה למקומה מדוע לא נחליף זו בזו ואם באמת אין בעין זו לזו חלום זולתי שינוי השם לא אז תחזק השאלה עוד יותר מדוע לא נחליף שם בשם אם על ידי החילוף החיצוני הזה נוכל להיפתר מכל שרותינו הן לא השם הוא העיקר לטעודתנו כי אם היכולת למעל אותה כלומר היכולת להפיץ ידיעת האלוהות במובן היהדות היכולת הזאת עלות תגדל בלי ערך כאשר במקום שם דת יהודית והדת הטבעית ואם כן לא רק רשות יש לנו אלא ההפכובתנו היא לעשות כן לתועל את התעודה אשר למענה נוצרנו חושב אני למותר להרבות או דברים בעניין זה שבימינו אלה קשה גם לסאת ולתת בו בחובד ראש בעל כלכנו יראה על ספטותנו שחוק מכאב לב בירותינו אנשים מצוינים שהיו יכולים באמת להעיר לעמם ההומלל את דרכו הקשה ומלאך התחתים יושבים ומבלים ימיהם בשעשויים כאלה מבקשים להאמין ושאמינו אחרים כי עם שלם חי וקיים ונושא עליו עול כבד של תורה ומצוות ועול ברזל של צרות ומכווים וגידופים זה אלפי שנה הכל בשביל ללמד לאחרים ובאמון ספרים רבים בכל לשון ובכל סגנון וכל הרוצה ללמוד יכול לבוא וללמוד בלי כל אזרע מצידנו וכל שכן בזמן הזה שהרוצים ללמוד הולכים ומתמעתי מיום ליום שגם אנחנו בעצמנו הולכים ושוכחים תלמודנו מיום ליום ועולם עם לחכם כמונק או גם להחכמים הזכנים ואפשר גם אתה להאמין בטעודת ישראל במובן המבואר לא יפלאות בינינו כל כך בזוכרינו כימום כתב דבריו בשנות ה-40 וסכני האומר הנם גם הם בראשם ורובם בני דור העבר אשר על ברקב נתחנכו בני הדור ההוא אשר המושג סיבה תחליטית נחשב ביניו למושג מדעי והיה מובן לא לשונו הולך נוכל להבין את החיזיון הנפלא הזה כי גם חכמים וסופרים מבני הדור חדש אלה היותעים ומודעים כי הכפירה המדעית הנוסט עליה השם דרווין הולכת ומתגברת כלומר השיטה המדעית שאינה מודה במציאות תעודה או תחליט אף במקום שהיא נראית ביותר לכל עיים פשוטה שגם חכמים כאלה מחזיקים עוד בתורה זו הדורשת אמונה בתעודות העמים בכלל ובתעודת ישראל בפרט ובתעודה נפלאה כזאת ביחוד אין זאת כי אם בעל קורכה מוסינקל לפי שאינה מוצאים דרך אחרת איך לעשות שלום בין היהדות ובין הזכויות מצד אחד אין ישראל רשאי להיות אלא כנסייה לשם שמיים מצד שני הנה הקשר השממי הזה נתרופף ביותר ומצד שלישי וזהו העיקר הם מרגישים בליבם למרות כל אלה כי עברים הנם ועברים יחפצו להיות כדי להסתיר איפה מעיניהם את הסתירה שבין האמיתויות האלה מוכרחים הם לבקש מפלט באותה הדעה הקדומה ובעת אשר בכל יתר שאלות החיים והמדע הנם בני דורם לא יוכלו בשירת היהדות לעזוז מן הנקודה שאמדו עליה העבותיהם לפני חמישים שנה כאילו במשך היוול הזה לא נשתנו המושגים וההשקפות במהומה גם העבדות הזאת השכלית היא איפה פרי החירות המדינית כילולי חירותם זו לא היו אחיינו אלה כופרים בעם ישראל ולא היו צריכים להעלות השמיימה בסולם ישן ראוע בשביל לבקש שם את מה שהיו יכולים למצוא בארץ ואף אם נניח כי גם אז היו נמצאים חכמים שהיו נותים לבקש לעמם או ביתר דיוק איזו מטרה רוחנית לפי תכונה תרוחות יכולים היהודים לצוא אחרת אם גם לא נעה מזו אך יותר מתקבלת על הלב מזו ויותר מטעימה למושגי העת החיה ולהימת ההגיונית וההיסטורית היו אומרים למשל כך הנה אמינו נה ונה בגויים זה כ-2000 שנה ובכל הימים הרבים אין לנו מוצאים שחידש מידעתו איזה עניין גדול איזו מסילה חדשה בחיים אלא כל ימיו עוסק רק בסרסרות נושא ונותן בסחורה חומרית או רוחנית שנסתר על ידי אחרים ככל התועלת שהביא בימי הבנה עם להשכלת העולם לא הייתה בעיקרה אף-הי אלא סרסרות או מסע ומתן נסע החוכמה ממזרח למערב לפי שלא בהמצאות חדשות תעודתו מתנצל על זה מוק לא יהי כדבריו אבל אחר שראינו כי מוכשר ישראל להיות וגם היה כבר סרסור ההשכלר הרי הדעת הפשוטה נותנת כי ייקח עליו גם אתה משרה זו אם מבקש לו איזה מטרה רוחנית בחיים כי אחר ששב וקיבלתה את ההשכלה במערב יישוב ויסהן על המזרח ואם מלכת המלמדות מוצאת חיים בעינינו כל כך הלו טוב לנו ללכת למקום שחסרון מלמדים מורגש בו ביותר למקום שנקל יותר למצואות תלמידים מקשיבים אבל האמתי כאילו לא היו החיינו המערביים עבדים לזכויותיהם לא היה הוליע לבם להגדיש את עמם תעודות או מטרות רוחניות כל זמן שלא הסיג את התעודה הגשמית הטבעית אשר לכל בריאה כל זמן שלא ברלות נאי חיים אשר יתאימו לתכונות רוחו והתנו לו לפתח את כוחותיו וחישרונותיו את צורתו המיוחדת לו בדרך ישרה לפי צורך טבעו כי רק אז כשהסיג קרוב להאמין שמעלה חייו בירבות הימים לאיזה מקצוע אשר בו יהיה מוכשר ביותר להיות מלמד לאחרים ולהביא עוד הפעם טועלת כללית לכל המין האנושי לפי רוחא את החדשה ואז יקומו בעלי מחשבות והיא אומרו שהמקצוע הזה היא תעודת אמינו אשר למענה נוצר לא אוכל אמנם להשתתף באמונתם זו אך לא אצל אריב עםיהם בשביל שינוי השם בלבד אך הן אז בלספק כבר יעלו הסבים בלחיי ואתה בהודן איחי אם אומר להסב אינאי כמעט רגע מן השכלות והשפלות והעניות הנורא אשר על כל סביבאי הוא לבקש נוחם לנפשי שם מעבר לגבול במקום שאנו מוצאים מאחינו פופסורים חברי אקדמיות שרי חייל והנה גם שם מבעד לכל הכבוד והגדולה הראה עבדות הוכנית כפולה מוסרית וסיכלית הראה וישה לעצמי המקנה אני בזכויות אהיהם של אכינו אלה והנה באמת ובתמים לא ולא לא הן ולא זכרן אני עם זכויות אין לי לא נתתי גם נפשית מובטן אני יכול אני להגיד בכל רעם כי ההובעים לי איכי בני אמי בכל מקום שהם מבלי שהצטרך לבקש המתלאות לדבר בשביל ליישבו בדוחק אני מותר לי לזכור את ירושלים לא רק בשעת עבודת הקודש לקרוא איכות בציבור וייחידות מבלי שישלן ידם מה ליציון ומה הנילה אני אין לי צורך להרים את אמי לשמיים לתתו אליון על כל גויים בשביל למצוא היתר למציאותו אני, הנה, אני יודע מפני מה ישער יהודי או יותר מכון אני מבין כלל, מה זו שאלה כמו שלא להבין אם ישלוני מפני מה ישער בין להביא אני יכול אני להוציא משפט כלווי על האמונות והדאות שהן חילוני מבלי שאירה פן יינתק על ידי זה הקשר ביני ובין אמי יכול אני אף להחזיק באותה הקפירה המדעית הנוסט עלי השם דרווין מבלי שתצא מזה איזו סכנה ליהד אותי מקצרה אני שלי ודאותי ורגשותי שלי ואין כל סיבה אשר תחריכי לי להסתירן לרמות את אחרים או את עצמי אירותי זאת ארוחנית ילאג לי מי שירצה לא אכליפנה ולא אמיר אותה בכל הזכויות שבעולם נדפס בהמליץ בעת דלד עדה ראשון תפרי שנון א' וכתשובה על מאמר אחד בשם אידאלי מצחיים שנדפס לפני זה במכתב העת הרוסי עוד מעט אחד מתובאי סופרנו בלשון המדינה סוף הקטע השלישי וסוף המאמר עבדות בתוכרות מעט אחד העם חצי נחמה קטע ראשון זו סליב רבוקס הוא בפאבליק דומיין נראה בי אומרי לרנור קטע ראשון במאמר חצי נחמה סופת מאמרים על פרשה דרכים מעט אחד העם בין כל הצרות שנדחדשו עלינו בעת האחרונה תעשה ביחוד ראשם מעציב בלב כל איש ישראל הדחדשות עלילת אדם העלילה הנתאבה הזאת בכל יושנה הייתה ותהיה תמיד בעינינו כחדשה ומי מהבניים ועד עתה תצטיין בפעולתה חזקה על רוח אמינו לא רק במקום המעשה כי אם גם בערצות רחוקות שהגיע עליהן השמוע אמרתי על רוח אמינו כי אומנם רואה אני מקור החיזיון הזה לא בסיבות חיצוניות כי אם עמוק ברוח העם במהבניים שהיה כלל ישראל במקרים כאלה רגיל לחשוב עצמו כעומד במשפט ביחד עם אותם האומללים שאלה עליהם הגורל להיות כפרתו יש מקום אומנם לראות בזה רק תוצאת השכנה הגשמית הגדולה להכלל כולו שהייתה כרוחה אז באמת בעכב כל עלילה כזו גם לפני חמישים שנה במי מנוחה ושלווה עלילת דמסק רש גדול כל כך בארצות המערב עדיין יש מקום לומר כי הייתה בזה להפך יד הכינאה הגדולה לחבודם וזכויותיהם ששרע אז בליבות אכינו המערביים אשר זה מעט יצאו מעבדות לחירות אך בימינו אלה הרי מצד אחד אין השכנה הגשמית גדולה עוד הרבה ומצד אחר כבר רוגלנו לשמוע אחר פתנו בקור רוח וכינאת כבודנו לא תוכלנו עוד ואם בכל זאת גם אתה עודנו מתעוררים ומתנודדים בחוזקה לשם עלילת דם ורגש הכלל יתפרץ החוצה מכל עברים להשליך מעליו את החלעה הזאת עוד הוא כאילו הפחד והכבוד החיצוני הם המניעים לזה כי אמרו החעם הוא המרגיש פה את כלונו והוא זה המתעורר והמעורר כי אף על פי שבכל יתר הדברים כבר הביאו נוצרותנו לאותו המצב שעליו אמר הנשיא החכם בימי קדם אין בשר המת מרגיש באזמל הנה פה אין האזמל חותך את הבשר בלבד כי אם עד הנפש ייגה אבל אין רע בלא טוב כלומר בלא לכך טוב גם הרע הגדול הזה שאנו עסוקים בו אינו רק מלכך טוב ואנחנו השר לא אדונים אנחנו לגורלנו וגם את הטוב גם את הרע נקבל מנחוץ שלא בטובתנו ראוי לנו לבקש ברעותנו את התועלת הלימודית הצפונה בהן והייתה לנו זאת לפחות חצי נחמה אחד הכוחות היותר גדולים בחיי החברה הוא ההסכמה הכללית היו ימים שגם הפילוסופים ראו בהסכמה זו מופת נאמן על הדבר המוסכם ונכנו למקום בתוך שער מופתיהם על מציאות האלוהות אתה אומנם יודעים הפילוסופים שאין שקר ואין עיוולת השר לא תוכל לבוא עליו ההסכמה הכללית אם אך תנאי החיים נעוטים לזה אבל רק הפילוסופים יודעים זאת ובאיני ההמון עוד גם אתה אין אבטוריטת גדול מן ההסכמה אם כל העולם מאמינים שהדבר כן הוא ואם אני אינים מבינו אחרים מבינים ואם אני רואה כאין סתירה לו הרי הכל רואים גם כן ואף על פיכן מאמינים וכי חכם אני מכל העולם זהו בקירוב מהלך הרעיונות של האיש הפשוט בדעת או ולדעת ברורה ומתוך כך הוא מסכים גם מצידו ונעשה בעצמו כמי ההסכמה וכל כך גדול כוח ההסכמה עד שעל הרוב לא יוכל האדם למלט נפשו מפעולתה גם כשהוא עצמו הוא הדבר המוסכם אם כל העולם אומרים על פלוני שגדול הוא בחוכמה או ביראה שיש בו מידה פלונית טובה או ראה סופו להסכים לזה גם בעצמו על פלפי שמתחילה לא מצא בנפשו אותו היתרון או החסרון שאחרים מייחסים לו ולא זו בלבד אלא שההסכמה הזאת מצד המוסכם עצמו פועלת מעט מעט על תכונת הוכו עד שמקרבו באמת או לפחות מולידה בונתייה להתקרב אל המצב הוא שרואה בו כל העולם על כן יזהירו הפדגוגים בצדק לבילתי אורר את הילדים על מגרעותיהם המוסריות בראשית התפתחותן וכל שכן לבילתי יחס להם מגרעות שעין בהם כי על ידי זה אפשר שנחזק בלבם את הראשונות ונוליד במנתייה להאחרונות ועולם הדבר מובן כי כל העולם אינו אחד לכל אחד האדם רואה עולמו רק באותה החברה שהוא חושב עצמו לחלק ממנה ורואה ביישה האנשים הקרובים לו מאי זה צד אבל אין אדם חושב למעומה הסכמת אנשים שרוחם זרה לו לגמרי שאינו מרגיש בנפשו שום יחס פנימי בינו ובינם ככה אין האורתודוקסים והמסקילים שלנו שמים לב ערב כלל אלו להסכמתם של אלו אף בדברים שאינם נוגעים לאמונה ודת אוסחוקם ולאגם של אלו על אלו אינו עושה שום ראשם בליבם של שנייהם לפי שכל אחת משתי הקיטות רואה את חברתה כאילו אינה ועולם כשתנאי החיים מחריכים את בני הקיטות השונות להימצא במסע ומתן תמידי זה עם זה והם מתרגלים לראות זה בזה קודם כל את האדם אז יתרחב עולםם והשקפותיהם סובלות שינויים רבים על פי הסכמת העולם במובנו החדש סוף הקטע הראשון במאמר חצי נחמה מעט החד העם חצי נחמה קטע שני This LibriVox recording is in the public domain read by Omri Lernau Jerusalem קטע שני במאמר חצי נחמה מתוך הסופת מאמרים על פרשה דרכים מעט החד העם לפי כך בדורות שעברו כשהיו עבותינו מאמינים בפשטו של אתה בכרתנו לא הייתה החרפה שחרפו מהעומות פועלות כלל תוהר נפשם פנימה הם ידו יותר כם ולא התפעלו אדמה מן ההסכמה הכללית השר מחוץ להם בהיות כל חברת המסכימים נחשבת ביניהם למין מיוחד של בריות זרות להם ושונות מהם שינוי עצמי בלי כל יחס וכל דמיון בינם ובינן אז היה היהודי יכול לשמוע במלוחת לב כל המגראות המוסריות והחטאים המעשיים שטפלה עליו ההסכמת העמים מבלי להרגיש בנפשו שום בושה או שפלות פנימית קימה לו ולמחשבות הנוכרים עליו ועלר כו לא רק יתנו לו להישב בשלווה אבל בדור הזה אין הדבר כן ולמה עולמנו נתרחב הרבה וההסכמה האירופית פועלת עלינו בחוזקה בכל המפה החיים ולפי שאין לנו מוציאים עוד את הכל מן הכלל לכן נתפעל בעל קורכנו ממה שהכל מוציאים אותנו מן הכלל סופר אחד רוסי שאל באילו הימים בתמימות אחר שכל שונאים את היהודים וכי אפשר למור שכל העולם חייבים והיהודים זכאים ושאלה כזו מתגנבת אתה גם אלב רבים מהחינו וכי אפשר למור שכל אותן התכונות הנשחתות והמעשים הראים שכל העולם מייחס ליהודים אינם אלה בדוטה והספק הזה מכיוון שנתעורר מוצא לו מחיה בנקל באותם ההיקשים המוטעים מן הפרט אל הכלל הרגילים מאוד אצל המון בני האדם הסיפור ידעו על דבר נושא אחד שבא לאחת הערים ונזדמן לאכסניה שהיה במשרת כבד פי וחתיו בפינקסו בעיר פלונית משרתי האכסניות הם כבדי פי הסיפור הזה מצייר בצורה של היטול דרכי ההיגיון של העמון ברוב משפטיו הכללים כל החזיונות אני ראים באיזה דבר פרטי רגיל העמון ליחס אל הכלל שהדבר הוא מתחשב עליו לפי שמו התמידי מבלי להתבונן כפרת אחד יוכל להתחשב על כללים רבים ביחד כלומר להיות בתחונה אחת עם פרטיו של כלל אחר ובתחונה אחרת עם פרטיו של כלל אחר בעוד שהשם הנקרא עליו מציין רק את התייחסותו לאחד הכללים באחד מצדדיו לא בחולם על משפטים אם אין זה תוכל להישען וגם תישען באמת ההסכמה הכללית ביחוסה אלינו פלוני ופלוני שהיהודים לפי שמם ורמאים לפי תכונתם שמע מני שהיהודים הם לפי תכונתם רמאים ההיגיון העמיתי ישיב ולמנם על זה כי אף אם היו באמת כל היהודים בדורינו רמאים אין מזה עוד ראיה שהיהודים הם רמאים כלומר שתכונת הרמאות הנמצאת בחל יהודי מחסותו אל הכלל יהודים, ולא מצד איזה כלל אחר, למשל כלל הסוחרים, שגם אליו מתייחס היהודי בתור פרט ביחד עם אחרים, אשר דבר אין להם עם הכלל יהודים. אוכדי לברר הדבר צריך לבדוק תחילה אותם האחרים, המשתתפים יחד עם היהודים בכללים אחרים. ורק אחר שנמצא על ידי בדיקה זו, שאין תכונת הרמאות מצויה בשום כלל אחר המשותף ליהודים ולאחרים. רק אז תהיה לנו צדקה לחוץ משפט כי היהדות היא הם הרמאות. אבל כאמור אין דרכם של בני אדם להעמיק בהיגיון, ואין לנו יכולים לדרוש כזאת גם מהמון בני אמינו. הם שומעים את המשפט החרוץ של ההסכמה הכללית, ורואים עם זה שרבים בקרבנו ככם באמת, כמו שאומר את ההסכמה, ובזה די להם, והרי הם מתחילים להסכים גם בעצמם. וככה עוברות תכונות היהודים כמתבה הקשרה מיד ליד, מן ההסכמה החיצונית של העמים, אלא ההסכמה הפנימית בקרב המינו, רק עם ההבדל הזה, שהעמים מונים את תכונותינו הראות אחת לאחת בכל ענות גבורה ולא הגשעננים. ואנחנו עונים אחריהם מילה במילה בכל דממה דקה והצטדקות חלושה. הם ממשלים אותנו לכלי חרס, שאין לו תקנה אל השבירה, ואנחנו ממשלים עצמנו לכלי מתכת, שאפשר לו בהגלה וליבון. המצב הזה, אם יעריך ימים, יוכל לגרום לנו נזק מוסרי גדול. אין דבר מסוכן לגוי ולאדם, כהודאה על חטאים שאין בו. מי שחטא באמת, הרי שערי תשובה לא ננהלו, וברצנו הטוב, יוכל להסיר חלעתו מעליו. אבל מי שאחרים הביאו הוא לחשוד עצמו, במשא אין בו, איך יוכל להתאר בעיני עצמו? מצד אחד מאמינו לדברי האומרים לו, תול קורה מבננך. ומצד אחר, מרגישו שאינו יכול לתול את הקורה מבנ עיניו, אחר שאינה באמת אלא בדמיון. בהראה הוא, במצב אותם המונומנים הידועים, שמעיזו סיבה באו לידי אמונה, כי מסע כבד תלוי להם בחותמם מבלי שיוכלו להסירו. ולא עוד אלא שלפעמים תביא אמונה זו את האיש הפרטי, להשתתף באותה המידה המגונה שלפי אמונתו היא קניין הכלל כולו. אף על פי שהוא עצמו מצד פרטי אותו אינון אותה כלל לזה. אין ספק למשל, כי בקרב העם שיצאו מתוכו האנשים כהרמבם, נמצאים גם אתה בעלי דאם יושבת ואוהבי סדר ושיטה בכל דבר, והם, בכחתם חלק בעבודת הציבו, היו יכולים לתת בה את רוחם ולפעול גם על יתר העובדים. אבל מה נעשה והנה גזרה ההסכמה, שסינעת הסדרים היא תכונה יהודית, הוא כבר הסכמנו גם אנחנו להסכמה זו. אף על פי שעוד לא נתברר אם התכונה הזאת המצויה באמת, בחלק גדול מהמנו, מתייחסת אל הכלל יהודין, או אולי עם השיותר מתקבל על הלב אל הכלל חניחי החדר. ועל כן תרפן הידי אוהבי הסדר בהאמינם כי אין עיצה ואין תבונה נגד תכונת העם. ואם פטריות עם הם יעקרו גם מליבם את האהבה לסדרים המתנגדת לרוח אמם, ויעסו גם הם את מהסיהם קראוי ליהודים אמיתיים. צריך לפעול לבקש שזה אמצעי איך להוציא את עצמנו מתחת השפעת ההסכמה הכללית בנוגע לתכונות ישראל וערכו המוסרי כדי שלא נהיה בזויים בעיני עצמנו ולא נחשוב שבאמת גאויים אנחנו מכל בני האדם תחת השמש. אוכדי שלא נבוא על ידי זה להיות וירבות הימים בפועל מה שאין אנו אתה אלא בדמיון. ואת האמצעי הזה נותנת לנו ההסכמה הכללית עצמה על ידי עלילת אדם. העלילה הזאת היא היחידה בין כל ראותיה, השרבה לא תוכל להסכמה להביא גם אותנו לידי ספק. אם באמת כל העולם חייבים ואנחנו זקעים. ביותם יוסרת כולה על שקר מוחלט ואין למשען באיזה הקש מוטעה מן הפרט אל הכלל. כל איש ישראל שנתחנך בתוך המור יודע בביירור גמור שאין בתוך כלל ישראל אף פרט אחד הרוחל דם אדם לשם שמיים. ואת הידיעה הבהורה הזאת, משגיעת ההסכמה הכללית, המתחדשת בלבנו מזמן לזמן על ידי התחדשות עלילת אדם, צריכים אנו לשמור תמיד בזיכרוננו. והיא תעזור לנו לעקור מלבנו את הנתיה להיכנה מפני האבטוריטת של כל העולם, גם ביתר הדברים. יומר כל העולם מה שיומר על דבר פחיתות ערכנו המוסרי. אנחנו יודעים כי ההסכמה הזאת נשענת רק על הגיון המוני, בלי כל יסוד מדעי אמיתי. כי מי בא בסוד עמקי רוחינו וראה את היהודי כמו שהוא מצד עצמו? מי שקל זה לעומת זה יהודים, ושאינם יהודים, הדומים אלו לאלו בכל יתר הכללים. סוחרים לעומת סוחרים, נרדפים לעומת נרדפים, רעיבים לעומת רעיבים וכולי. מי שקל כל אלה במוזני החוכמה האמיתית, ומצא את הכף מחרעת לאחד הצדדים? איך יהיה אפשר שכל העולם חייבים והיהודים זקעים? אפשר ואפשר, והעלילת הדם תוכיח. פה הרי היהודים זקעים ותהורים כמלאכי השרת. יהודים ודם, היש שני הפחים גדולים האלו? ואף על פיכן? האף על פיכן? נתפס בהמליץ יהודה לתישרי תפרי שנון גימל. סוף הקטע השני, וסוף המאמר חצי נחמה, מעט החד העם. בין קודש לכל. This LibriVox recording is in the public domain. Read by Omri Lernau, Jerusalem. המאמר בין קודש לכל, מתוך אסופת מאמרים על פרשה דרכים, מעט אחד העם. בין הדברים המבדילים בין קודש לכל, אפשר לחשוב גם את זה. בכל, המטרה מחבבת עלינו את האמצעים, על הרוב רק במידה שהם אמצעים אליה. ועל כן, אנו משנים ומחליפים את האמצעים לפי צורך המטרה, וכשבטלה המטרה, בתיילים האמצעים מעלהם. אבל, בקודש, המטרה מקדשת את האמצעים כדושה לעצמם, ועל כן, אין משנים ומחליפים אותם עוד, וכשבטלה המטרה אינם בתיילים אימה, אלא מחליפים אותה באחרת, לפי צורכם. במילים אחרות, בכל, אנו שומרים את הכליפה בשביל התוך, וזורקים את הכליפה אחרי שאכלנו את תוכה. ובקודש מעלים את הכליפה למדרגת התוך, ושוב, אין מורידים אותה, גם עם תוכה נכר, אלא עושים לה תוך אחד חדש. המצרים הקדמונים היו משתמשים בימי חגים ידועים רק בכלי אבן. מנהג זה נשאר להם לנחלה מאבותיהם הראשונים, שחיו בזמן האבן, בזמן שלא ידעו עוד בני אדם להשתמש בחומרים אחרים, והיו עושים כל כליהם מאבן, בסוגריים לובוק. ואף על פי שלמדו, אחריכן לעשות להם כלים מחומרים יותר טובים, החליפו אמנם בנקל בעימות החול את האמצעי הגרוע בתוב ממנו, אבל, במי קודש, לא נועזו להוציא ישן בפני חדש, כי פה היה האמצעי עצמו, לדבר שביקדושה. וחורני מצרים בוודאי ביקשו מצאו לדבר טעמים גדולים על פי הסוד. כלומר, ביקשו ומצאו מטרה חדשה לאמצעי שנתיישן, תוך חדש לכליפה שנתרוקנה. ואנחנו מפני מהנו כותבים ספרי תורה דווקא על כלף, ובידי אדם, וצורת הספר דווקא כמגילה. כל התורך הזה למה, 400 שנה אחרי גוטנברג? מפני שכך היו אבותינו, ביתר בני האדם, עושים כל ספריהם בזמן שבית המקדש היה קיים, בזמן שלא נודאו עוד בעולם אמצעים אחרים טובים מאלה. ואנו משתמשים אמנם לספרנו הפרטיים בה אמצעים החדשים הטובים, אבל בספרים הנועדים לעבודת הקודש, הכל קודש, וגם אמצעיה הכתיבה בכלל. את ההבדל הזה אנחנו מוצאים גם בין הספרים עצמם. ספרי חול, מלבד ספרי מליצה ושיר שקליפתם היפה היא כל עצמותם, אינם אלא אמצעים ללמד על ידם איזה תוכן ידוע, קליפות של הרעיונות האצורים בהם. ועל כן כל מה שהתוכן הולך ומתפרסם, כן הספר הולך ונשכח, והספרים היותר נכבדים בתולדות ההתפתחות הסיכלית של אמין האנושי, שתוכנם היה לכניין כללי לכל הדורות, מונחים בביבליוטקות, בקרם זווית, ואינם לפתחים אלא לעיתים רחוקות. לימודי קופרניקוס וקפלר וניוטון נדרשים בבתי הספר לתינוקות של בית רבם, אבל גם בין חכ מהטבע נמצאים רק מעטים ששאבו את הלימודים האלה ממקורם הראשון, מספרי בעלי הם. וספרי הפלטון, זה הים הגדול שממי מימב אנושותים עוד גם היום על ידי צינורות שונים, כמה יפנו אליהמתה, וחמה ידעו גם את שמותיהם? אמנם, תוגח הראשית תתעורר בלבנו, בירותינו, כי גם ילדי הרוח לא לעולם יחיו. כי ברבות הימים הכל נשכח אחר שמילה את תעודתו, וקרוב להאמין שבעלי הספרים האלה לא היתה הברירה בידם, היו מבקשים שלא התפרסמו כל כך לימודיהם, ולא השתקחו ספרי הם, אבל הברירה לא הייתה בידם, ואם הלב מתעצב, ההיגיון מוצא שכן צריך להיות, כי אחרי שאכלנו את התוך, אין לנו חפץ עוד בקליפתו. אין להם ספרי חול, אבל ספרי קודש אין נמכן. פה התוכן מקדש את הספר, ואחריכה נעשה הספר עיקר, ותוכנו תפל לו. הספר עומד וקיים לאד, ותוכנו הולך ומשתמש עם החיים וההשכלה. מה לא מצאו בני אדם בספרי קודשינו מימי פילון ועד היום? באלקסנדריה מצאו באמת הפלטון, בספרי אד מצאו באמת הריסטו, המקובלים מצאו את שלהם, בעלי דתות אחרות את שלהם, ואיזה מלומדים מאמינים מצאו באמת קופרנקוס ודרווין. כל אלה ביקשו בכתבי הקודש רק את האמת, כל אחד את האמת שלו, וכולם מצאו מה שביקשו, מצאו בעל קורחם, כי אם לא היו מוצאים, לא הייתה האמת-אמת, או כתבי הקודש, לא היו קודש. ולמרות כל זאת ישנם בקרבינו מתקנים, החושבים שאפשר לנו להסיר את הקליפה מעל הדת, את המצבות המעשיות, ולשמור רק את תוכה, את הדאות המופשתות, או להסיר את הקליפה מעל כתבי הקודש, את לשונם, ולשמור רק את תוכם בהעתקות אירופיות. אלה ואלה לא יסימו אלב, כי החווית הישנה בצורתה הישנה היא הקדושה, וכל השרבה יהיה קודש בעבורה, אף כי תתרוקן ותתמלה חדש מזמן לזמן. וכי להפך, אם תשווה רחבית או תקבל פנים חדשות, יפוג גם טעם היניין, אף עם ישן נושן יהיה. על זאת לא יסימו לב המתקנים, אבל העם בכללו התנהג תמיד כאילו, הרגיש זאת בנתיה טבעית. לא הרבה להתנגד לך חמב, אשר מלאו את חוויתו יין חדש מגף הנוכריה, כהרמבם וסיאתו, ולא נמנה גם מלהקדישם ולהעריצם. אבל הקראים ודומהם, אשר נועזו לשלוח ידם בחוויתו, ולשנות פניה לפיראות איניהם, אותם הרחיג בכל תוקף, אפלפי שהרבו להלא לפנה ותיהינם, כי הוא היניין הישן, המשומר, שלא חלו בו ידיים. ילאגו להם המליגים על שמירת החווית כעבד נפשם. התולטות שיצאו משמירת היאן באות ומתפחות על פניהם. סוף המאמר, בין קודש לכל, מעט אחד העם. מוקדם ומאוחר בחיים כת הראשון. This LibreVox recording is in the public domain. Read by Omri Lerner, Jerusalem. כת הראשון של המאמר מוקדם ומאוחר בחיים מתוך אסופת מאמרים על פרשה דרכים מעט אחד העם. אורכי הדינים יודעים, ומי כעם ישראל יודע, כי החוקים והמשפטים אשר לעם ועם, לא חולם נשמרים ונעשים תמיד במידה אחת בשווה. כי בכל מקום ובכל זמן יש איזו חוקים חדשים וישנים אשר לפי התורה הכתובה נחשבים אומנם לעומדים וקיימים בכל תוקף ובכל זאת לא יסימו השופטים והשוטרים להם לב, ואינם יוצאים אל הפועל כלל, או לא במידה הדרושה. חוקים כאלה אם נתבונן אל רוחם ותחונתם, נמצא תמיד כי מתנגדים הם ברוח לערוח והסורר באותו הזמן בחיי החברה המוסריים והמדיניים. אם חדשים הם קיבאו לעולם קודם זמנם ורוח מחוקקיהם הקדים להתפתח לפני הרוח הכללי של יתר החברה ואם ישנים כי כברתה עבר זמנם והרוח הכללי עזב כבר מאחרבת במי קדם. בהנכח ובנחח, לפי שאינם מתאימים להרוח השליט במהלך החיים בזמן ההוא, על כן אף כי ינחלו קבוד ויקר ככל יתר החוקים חסרי עונים הם להראות פעולתם על החיים. ובכל זאת, יפה עושים המחדשים המקדימים לחוק בכתב חוקים שעוד לא הגיע הזמנם בפועל ויפה עושים גם אוהבי הישנות המאחרים למחוק מן הכתב חוקים שכבר עבר זמנם בפועל. אלו ואלו יודעים שמביאים בזה תועלת רבה כל צד לשיטתו לפי שאלו ואלו מבינים כי סובב סובב הולך לאהרוח הכללי בחיי החברה פעמים לפנים ופעמים לאחור אפשר שיגיע בזמן קרוב או רחוק לאותה הנקודה שעומדים עליה החוקים ההם ואז אם מוצא אותם מוכנים ועומדים לפניו יהיה מהר להתלבש בהם כי נשמה בגוף. הוא נעשה להם שם חיים להחיותם ולהעשותם לחוחות פועלים והם נותנים לו צורה ממשית מוגבלת למען יוכל עמוד מה שאין כן אם לא ימצא אז תמונה גשמית להיכנס בקרגע הוא מוכרח לשוטט בעביר בלכל תמונה עד שיברה לו בעצמו גבייה חדשה מעין אז השכנה קרובה כי בטרם יצלח לחזק עמדתו על הנקודה הרצויה יסוב הגלגל ותעבור השעה המוכשרת לכך את החיזיון הזה נמצא לא רק בחוקים ומשפטים חיצוניים כי אם גם ברעיונות ומשפטים פנימיים אין לחדור שלא נמצא בו איזו אמונות ודאות בודדות שאין להן כל יחס וקשר עם שיטת החיים השלטת בזמן ההוא והן יושבות בדד בקרם זווית שבלב המיוחדת להן ברב או במעט על הליכות החיים המעשיים רעיונות כאלה הם על הרוב מאוחרים נחלת דורות קדומים שהיו בשעתם מיוסדים על המושגים וצורכי החיים בימים ההם אלא שמעט מעט נשתנה מצב הרוח הכללי נהרסו היסודות שהיו בנויים עליהם והם קיימים כאילו חיים אבל חייהם אינם חיים אמיתיים של תנועה ופעולה כי אם חיי בתלה של זקנים אשר נס לך ותש כוחם זקנים בתלנים כאלה ביקשו ומצוח החמים טיילור ורבים אחריו בכל ענפי החיים והם מעריכים לפעמים ימים הרבה מאוד אלו הם המאוחרים אבל גם פה יש כמו כן מוקדמים צעירים שלא הגיעו עוד לפרגם שנולדו בליברות יחידים מען שהרוח העומדים ממה לכל העם ועל ידי סיבות ומקרים נעותים הצליחו בעליהם לפרסמם וגם לחבבם על הבריות קודם זמנם בתרן יהיה הדור ראוי להבינם ולקולתם ככל הדרוש אבל ביותם רק מצוות אנשים מלומדה ואינם מתאימים למצב הרוח הכללי על כן ישארו גם הם מחוץ למכנה הכוחות הפועלים ודומים בחייהם לעוללים ויונקים שהגדולים מחבבים אותם מתנגים על שיחתם ולחגם נשחקים עם המלפמים אבל לא ישאלו בהצטם על כל מעשה וגם פה כל זמן שהנשמה בקרבם יש תקווה לאחרית שניהם המוקדמים כי הרוח הכללי יגיע אליהם בלכתו לפנים והמאוחרים כי יבוא במערוח בשובו במעגלתו לאחור ועל כן סדקו גם פה חכמי עם ועם בהשתדלם לפרסם דעותיהם החדשות או לחזק דעות ישנות וחביבות עליהם מבליס עם לב עם מוכשר הדור לקבלן עם מקבלן לשמן או לשם דבר אחר ואם אפשר לו לחיות בהן ולעשות מעשה על פיהן יודעים הם החכמים האלה כי לחלה שחי טוב מן הגיבור אמת כי כל הנמצא בלב האדם וחי שמה אף עם ביתמונה זרה אף עם חיי בתלה בחדר צר ואפל שבלב יש לו תקווה ללבוש ברבות הימים את צורתו האמיתית למלא את הנפש ולהיות ההוח החיה בכל האגיונות והמעשים בו האת הנאות הלא משל לרעיון מוקדם הוא רעיון אחדות האלוהות בישראל כל ימי השופטים והמלכים עד גלות בבל ביראיות בורות הוכיחו די ודיום ותלמידיו כי לא ההשתוממות על הדר הטבע ופלאי חזיונותיה הביאה הראשונה את האדם להכיר את בוראו כי אם הפחד והבהלה מפני המקרים הרעים המתרחשים בעולם האדם הקדמוני שהיה נו ונד בארץ לבקש אוכל שזה מזרם בלי איחסות בקרה מורדף ביחסך מתאפוחות הטבע ומחיות רעות האדם ההוא לא היה מוכשר להתבונן אל חוקות שמיים בארץ להתפלא על יפי הבירה ולהעמיק חקר אם אפשר לבירה זו בלומנהיג כל חושב רגשותיו חפץ הקיום ולפי הוא ראה בכל הטבע רק שני דברים את הטור ואת הרע את המועיל לקיומו ואת המיזיק לו מן הטוב יתמץ להוציא את הטועלת האפשרית מבלי להרבות מחשבות חילה בשביל הדעת מעין בה אבל הרע והוא הלאה יותר מצוי ויותר מורגש על פניו השאלה הזאת השר לא נתנם מנוח ללבבו היא שהולידה בו ראשונה כמעט בלידה התנפש את הרעיון הגדול כי יש אדונים לכל חזיונות הטבע אדונים שאפשר לפייסם בדברים ולחפר להם במינחה למען יעצרו והיום להתרחב מהילב ירבו להשפיע לו את הטוב וככה היו לו לאלוהים כל לחזיונות והנמצאים הטבעיים הנוגעים ברב או במימעת לחיי האדם ואושרו ותמלא הארץ אלילים רבים כרוב הרעות והטובות בטבע אחי לא רק מצד הטבע וחוכותיו העברים בלבד סבל האדם הקדמוני צערות רבות ורעות כי אם גם מאדם ראהו מדינות וממלכות לא נוסדו עוד אז ווסדרים קבועים ומשפטים צדיקים תערם יהיו בארץ בני אדם חיו משפחות משפחות עידר עידר לבדו ומלחמת עולם, מלחמת של כליה שרירה בין משפחה ומשפחה הרעות האלה ובין אדם לחברו גרמו גם הן פחד ובהלא לפעמים עוד יותר מן הרעות הטבעיות וגם פה ביקשו מצא האדם איזר באלוהים אך לא באלוהי הטבע המשותפים לכל לא הוא לסונעב כי עם כל משפחה או משפחה באלוה המיוחד לאה לבדה שאין לו בעולמו אלה היא וכל תעודתו רק להגן עליה מפני אויביה ועל כן אחר שיצאו ברבות הימים מן המשפחות ההן עמים שלמים עם חיים מסודרים ומלחמת האדם באדם קיבלה תמונה אחרת יותר כללית אחר שיכול כבר האיש הפרטי להישב בשלווה הוא אובטו בתוך אמור ותחת המשפחות התחילו האמים לרדוף ולאחרים זה את זה חמלה אז בתלו אומנם אלוהי המשפחות או ירדו למדרגת אורוחות ביתיות אבל תחתיהם באו אלוהי האמין אל מיוחד לעם ועם השומר עליו בעת שלום ועובר לפניו להינקם מאויביו בעת מלחמה הפוליטאיסמוס הקפול הזה הטבעי והלאומי קורא איפה לא בטעות מקרית בשיקול הדעת כי אם בעצם צורקי הלב ותנאי החיים של המין האנושי בראשית ימיו ולפי שהצרכים האלה ותנאי החיים האלה לא נבדלו אז הרבה בכל ההרצות לכן אין להתפלא על כי אצל כל אמי הקדם נמצאה אם גם בשמות שונים ותמונות חיצוניות שונות את האמונה הזאת האחת האמונה בעילים טבעיים העוזרים את האדם במלחמתו עם הטבע ובעילים לאומיים העוזרים כל אחד לעמו במלחמתו עם עמים אחרים אלא שיצל עמך בולטת יותר האמונה בין האלה ויצלם אחר האמונה בין вид 사�line fiquei studied ייחוסו אל הטבע ומצבו בין העמים. לפיכך, כשנולד ונתפרסם בישראל במי קדם ההם, המושג המופשת של אכדות האלוהות, לא יכול אז הרעיון הזה להיות אלא רעיון מוקדם בלבד. רק ייחידי סגולה ידעו הוא ידיעה אמיתית חיה שהלב מרגיש בה והרצון הולך אחריה, אבל המון העם, אף על פי ששמעו הוא פעמים אין מספר מפי הנביאים, וגם נדמה להם שמאמינים בו, לא הייתה בכל זאת ידיעתם אותו, כי אם ידיעה חיצונית. ואמונתם בו, אמונה בודדת שאינה מקושרת עם החיים, והאינה מביאה לידי מעשה. לשב היה אמל הנביאים לפחת רוע חיים בהאמונה הזאת. רחוקה הייתה כל כך ממהלך הרעיונות וההרגשות אז, עד שלא יחלה בשום אופן להקות שורש עמוק בלב, למצוא איזו חוט רוחני אשר יקשרה עם החיים. סוף הקטע הראשון של המאמר מוקדם ומאוחר בחיים, מעט אחת העם. מוקדם ומאוחר בחיים, קטע שיני. This liberal box recording is in the public domain, read by Omri Lerner, Jerusalem. קטע שיני של המאמר מוקדם ומאוחר בחיים, מתוך אסופת מאמרים על פרשה דרכים מעט אחת העם. בא על ספר שופטים רגיל להתעונן על קלות דעתם של אבותינו בדורותיהם, כי בצר להם היו פונים תמידל אדוני אלוהי אבותיהם, וכראשר הושיעם מאויביהם שבו בכל פעם לעבוד אלוהים אחרים, ולא זכרו את אדוני אלוהיהם, המציל אותם מדי כל אויביהם מסביב. אבל באמת לא היו אבותינו קלי דעת במדרגה כזו להחליף אמונתם קלבוש, לעבור על נקלה מדעת אחת לדעת אחרת מתנגדת לה. אלא חיות תמיד רק באמונה אחת באותה האמונה הקדמונית של הפוליטאיסמוס הקפול. ועל כן, בעת צרה לאומית, בעת מלחמה ורדיפה מצד עמים אחרים, צעקו בני ישראל אל עדונאי לאיהם. לא שחזרו אז בתשובה במובן הנביאים לחיות מעטה באמונת האחדות המוחלטת, כי אם פנו אל אלוהי אבותיהם, האל הלאומי המיוחד להם לבדם, להילחם באויביהם. אוכשהבה הסכנם יחוץ, והדאגות הלאומיות נדחו מתנה הדאגות הפרטיות של איש וויתו, שו, גם האדם, אל האלילים הטבעיים של יום יום. רק אחר החורבן, כשנשתנה מצב הרוח הכללי בקהל הגולה באופן הדרוש לאמונת האחדות, רק אז נקל היה לי נביאי הדור לעקור בזמן קצר את האמונה ההמונית, ולרומם רעיון האחדות להיות השליט לבדו בחיי העם ובכל הליכותיו ומעסיו. לא מפני שפתאום נסע אז העם מרומי נב וראה מי ברע אלה, כי אם, מפני שעשונו הלאומי, חיזק בליבו את הרגש הלאומי במדרגה גבוהה מאוד, עד שהדאגות הפרטיות פינו מקום בראש אל הדאגה הלאומית, ובהתמכרו בכל הגיוניו וברגשותיו אל הדאגה הזאת, מוכרח היה לאכוז בכל כוחו, בתקוותו האחת אשר עוד נשארה לו, באמונתו באלוהב הלאומי ובכוחו כירב הוא להושיע לעמו, לא רק בארצו, כי אם גם, בהיותו על אדמת מאיכר. אבל התקווה הזאת יכלה רק אז למצוא מקום בלב אם ניצחון מלך בבל לא היה ניצחון אלוהי בבל, כי אם אלוהי ישראל, שהוא גם אלוהי העולם, הוא אשר נתן בידו כל הארצות והוא גם ייקחם מידו, כי לא כל הארץ, הוא ברעה ונתנה לאשר ישר בעיניו. וככה הבין והרגיש עזהם את התורה הגדולה אשר ידע עד קורק נרחוק, מן השפה ולחוץ. עזר אשר זרעו הנביאים לפנים על צחי אכסלה, עשה אתה פרי בו איתו, וכל נביא הגולה בקוראו בשם הדונאי, למי תדם יוני ותשבו, הנוכיאל ואין עוד אלוהים. ביותו מתאים מאוד לחפץ העם ותקוותו הלאומית, חדר עמוק עמוק בליבור, והפך משורש כל נתיות רוחו והליכות חייו ממייקדם. משל לרעיון מאוחר מוצאים אנו אחר דורות רבים באותה התקווה הלאומית עצמה, ברעיון שבע ציון. מתוך שלא לשמה, בא לשמה, אוכי זיון מצוי ורגיל בחיים. יש שגפנו בני האדם ראשונה לא בשביל עצמו, כי אם בשביל יחוסו לאיזו מטרה הקרובה לליבם, אבל מכיוון שהורגלו להתעסק בו ולחבבו, אם גם בשביל דבר אחר, הם מתקשרים אליו מאהת מאהת בעבותות אהבה שאינת לאיה בדבר. אשר תגדל לפעמים כל כך עד שלא יימנעו מלהקריב על מזבחה גם את מטרתם הראשונה שהביעת המלידי אהבה זו. ככה יתחיל הקילאי להוב כסף בשביל הנעת השמישו, ולסוף הוא שוכח את מטרתו הראשונה, לא יסבח כסף ולא ירשה לעצמו אף להשתמש בו להנעתו. גם הרעיון הדתי הגדול, אשר התעורר להתחייה באמינו אחר החורבן הראשון, מתחילה רק כיסוד וחיזוק אל התקווה הלאומית, התפתח ותחזק אחריכם במה הבית השני עד שמלה לב העם, והתרומם על כל אשר בו וגם על הרעיון הלאומי אשר ממקורו, שעב לפנים, כוח וחיים. כל לחפצים האחרים נסוגו אחור מפני הדתיים, והעם לא שאל ולא ביקש עוד כמעט מאומה, קיאים לעבוד את הדונאי במנוכה ושלום. אם נתנה לו בקשה זו, היה שמח בחלקו, ונסה עול זרים בדומייה וסבלנות. ואם לא, אז התגבר כערי ולא נח ולא שקט, עד שהיה עוד הפעם בן חורין לעשות בעין מפריע רצון אביב שבשמיים. אשר, ההיבוא אתה לא עוד כמלפנים על מנת לקבל פרס לאומי? קיאים בכל נפשו, אפילו הוא נוטלת נפשו. ועל כן, אחר החורבן השני, הרגיש העם ביותר לא חורבן הארץ, לא חורבן החיים הלאומיים, קיאים חורבן הבית, עובדן המרכז הדתי ואי היכולת לעבוד את הדונאי בהחל קודשו להגריב לו תמידים כסדרם ומוספים כהלכתם. החיסרון הזה הרוכני יכול להימנות על ידי אמצעים רוכניים, תפילות כנגד תמידים, בית הכנסת כנגד בית הבכירה, ירושלים של מלא כנגד ירושלים של מטה ותלמוד תורה כנגד כולם. מזוין בכל האמצעים האלה יצא העם לדרכו הערוקה והקשה להתלך מגוי אל גוי ובכל ימי גלותו הרבים למד תורה הרבה, התפלל הרבה וגם בתואתו, גם ביתפילתו לא שכח את תקוותו הלאומית לשבע ציון. אבל התקווה הזאת לא הייתה עוד כאותה של בבל שחזקה את ידיו לפעולות גשמיות שהולידה לא את זרובבל אזרע ונחמיה. כי אם תקווה שאינה אלה תנחומין ללב שמתש את כוח בעליה ומיישנתו על בירקיה לחלום חלומות נעימים. כי אתה כשגבר העידה על הדתי, על הלאומי, לא יכול עוד העם להסתפק במועט ורואות בשבע ציון רק ישועה לאומית לא לבדו. צריך היה שתתפשט ארץ ישראל בכל הארצות כדי לתקן עולם במלכות שדהי כדי שיומר כל השיר נשמה בהפה אדוני אלוהי ישראל מלך. ולפי שכיווה יותר מכדי כוחו אדל מעט מעט לעשות גם מה שבקהו. ורעיון שבע ציון מחוסה בענן קוות של דמיונות וחזיונות, התרחק מעולם העשייה. לא יכולות להביא בדרך ישרה את הידיים לידי מעשה. אבל גם אז עוד לא חדל לחיות ולפעול פעולה ארוכנית בלב ועל ידי זה לפעמים גם על החיים המעשיים במיסטרים או בעורכות הכלכלות. בראשונה היו אבותנו שואלים באמת ובתמים שמה היום המחר יבוא משיר ומחשבים דרכם בחיים על פי שאלה הזו וגם אחריכם אחר שמעט מעט נחלש האמונה בישועה קרובה מכוצרוח ולא בא עוד בחשבון בחיי יום יום אבל מאז יחלה עוד לשוב להתלקח לפעמים על ידי איזה בעל הזיה להתגשם גם בתמונה מוחשית באותן התנועות הידועות בשם משיחיות שבהן התעורר העם להשתמש באמצעים מעשיים להשגת תקוותו וכתקוותו כן היו האמצעים המעשיים ההם, רוכניים ודתיים אבל מאז יצא המשיח אחר אחרון שבתי צבי לתרבות רעה וגם התפתחות ההשכלה לא נתנה עוד לכל חולם בהקיץ להוליך שולל רבבות אנשים מניעז ניתק הקשר בין התקווה הזאת ובין החיים חדלה להראות כל פעולה ולוגם רוחנית על העם חדלה להיות גם נחמה להזכנה רפת רוח לרעיון מאוחר כמעט לא האמין עוד אדם כיתוחה לזכנם הזאת לחדש נעורי הקקדם לשו ולהיות למקור תנועה חדשה ומה גם תנועה מוסקלת וטבעית ובכל זאת הנה באה ונהייתה גלגל החיים היסב אימו את הרוח הכללי באמינו דרך נקודות רבות ושונות עד שהתחיל להתקרב שינית לאותו המצב הברי והטבעי שהיה בועז לפני אלפי שנה והרוח הקדמוני הזה המתעורר להתחייר החיה גם את הרעיון הקדמוני הילבישו את צורתו האמיתית והתלבש בו כינשמה בגוף מעולם אנחנו הרואים את החיבציון בתמונתה מחודשת מלאה חיים ותקוות עלומים אין אנו רשעים עם זה להכל ראש כנגד אותה הזכנה של הדורות שעברו אין אנו רשעים לשכוח כילולה זאת האזובה והנשכחה שתמנו אבותינו בחדר צר ואפל בלבנו לחיות שם חיי עד עתה לא היה הרוח במצבו החדש מוצא לו מיד בבואו כביעה מוחמת להתלבש בה ומי יודע אם לא היה אז עובר על פנינו כשבה מבלי להשעיר אחריו כל רושם קיים לדורות סוף הקטע השני וסוף המאמר מוקדם ומאוחר בחיים מעט אחד העם עבר ועתיד קטע ראשון קטע ראשון של המאמר עבר ועתיד מתוך אסופת מאמרים על פרשה דרכים מעט אחד העם פילוסוף גדול שלו ביידיעתו היה אדם הראשון שבטל הראשונה את המילה שערי כמה הגיעות יגעו הפילוסוף עם הבאים אחריו כמה הרערים התלויים בסערה בראו בהבל פיהם הכל בשביל לבער את המילה הקטנה הזאת ועדיין לא הגיעו להבינה ולבררע כל צורכה מי הוא שאלה זו נשאלת וחוזר ונשאלת בכל דור ומוצאה לתשובה אחרת בכל דור לפי מצב החוכמה והפילוסופיה בקרבו ככה האמינו הפילוסופים בדור העבר שמציאות העני בתור עצם שלם ויסודי היא אמת גלויה ומורגשת לכל ואינה צריכה לראיה בעוד שפילוסופי ידברו על דבר התחלקות העני על דבר אני כפול וחדומה אבל מבלי לרדת עם הפילוסופים להמקי תהום המטהפיסיקה אפשר לומר בלשון בני אדם כי העני של כל איש הוא הסכום היוצא מחיבור זכרונו עם רצונו מהתחדות העבר עם העתיד ובאמת כשהאדם אומר אני, הרי אינו מחוון לבוא לסערות ראשו וציפורניו שהיום הם כאן ומחר מתגוללות בהשפה ואף לא לידיו ורגליו ויתר חלקי אותו בשר ודם, הפושת צורה ולובש צורה כי אם להרוח או הכוח הפנימי המעחד באיזה אופן הסתר והזיכרונות של העבר עם כל החפצים והתקוות לעתיד ועושה מכולם יחד בריאה אחת שלמה אורגנית הבריאה ההורכנית הזאת הולכת וגדלה ומתפתחת ביחד עם האדם הגשמי החיצוני אלא שדרך גידולה הוא בסדר מהופך מין העתיד אל העבר כשאדם נער אמרו הקדמונים על שלומו המלך אומר דברי זמר הגדיל אומר דברי משלות הזכין אומר דברי העבלים וככי המידה באמת העני של הנער אני הוא בזיכרונות העבר ואשיר בתקוות וחפצים לעתיד הממלים את נפשו נפשים את דמיונו לדברי זמר והתכוחותיו לפעולה בלי מעצור הגבול הגדיל והגיע לימי העמידה וכבר האשיר בניסיונות וזכרונות העבר ואם זה עוד כוח רב גם לחפוץ ולהשתדל בהשגת חפציו לעתיד אז נמצא שיווי ערך בין שני חלקי העני שלו ייעורר בעוד תנועת הרצון והעבר יגביל את התנועה הזאת ויתבל לה את דרגה ואז הוא אומר דברי משלות עושה לו כללי בשביל העתיד על יסוד העבר אוכשהזכין וכוח אין לו עוד לעבוד בשביל העתיד יתרוקן העני שלו בעל כוחו מכל חפץ ותקווה ולא נשאר לו כי אם להצלול בתחום להצטמצם בניתוח אותם הרשמים והזיכרונות שרחש לו במי חייו וסוף סוף, אם חכם הוא כשלומו אומר דברי הוולים הוא מתנחם אבל לא כל הזכנים חכמים כשלומו להמון בני האדם יחסר הכוח והכישרון להתנחם בהבל הוולים ולמות במלוכה ובצר לה תקרא אז הזיכנה את האמונה לעזרה והיא תשיב להעני את העתיד אשר יחסר לו עתיד מתאים לתכונת הזיכנה שאינו דורש לא חוח ולא פעולה אלא נותן הכל מוכן ומזומן וגם את העתיד הזה אפל פי שאינו מיוסד על ניסיון החיים ואני אל קרבו ויחברהו בקשר אמיצים העבר והיו יחד לעצם אחד שלם כל מה שחסר בעבר ישלים העתיד וכל אשר תגדל מרירות העבר כן יגדל מתק העתיד לעומתו באופן שלא רק התאהבה אלא אף הקנאה גובה חוב העבר מן העתיד ולא נתקררה דעת העניים עד שאמרו כי להם לבדם ניתנו השמיים והאשירים אין להם חלק לעולם הבא גם העני הלאומי של עם ועם היה לנושא חקירות דקות וסברות עמוקות אבל גם פה הגיעו פילוסופים החדים לידי הקרה שבעיקרו ויסודו וגם זה אלא תערובת עבר ועתיד זכרונות ורשמים מצד אחד ותקוות וחפצים מצד אחר האחוזים וקשורים אלו בעילו ומשותפים לכל אישי העם וכמו באדם הפרטי נמצא גם בעמים שלוש מדריגות בנוגע לערך שני אלוהי סודות זה לזה בתערובת העני גם לעם יש ילדות ימי שיר השירים שבהם ייסאי נב ביחוד אל העתיד וחפצה ותקוותיו יוצאים דחופים ומבוהלים בדיבור ומאסה ולא ידו גבול ושיטה ומדע נכונה בעין לא ניסיונות וזכרונות מוסקלים מן העבר אשר יהיו לא לקו ולמשקולת אדרבה ולא לנחלה מן העבר מקבל צורה שירית לפי נתות רוח העם בחפציו לעתיד אבל מעט מעט ילמדו המקרה החיים להבית בעיניים פקוחות לאחור לדעת את עצמו ותכונותיו ותנהק יומו על פי ניסיונות העבר ואז יהיה לעם חכם ונבון הידע ולמה הוא לענו הולך והעבר והעתיד יתמזגו אז בקרב העני שלו בערך נכון ובאופן נעות לאושרו והתפתחותו ימים טובים כאלה ירחו פחות או יותר ואחריהם יבואו גם לעם ימי זקנה בזמנם ולפעמים גם קודם זמנם אוכש רואה שחוכותיו הולכים ודלים ואין ביכולתו עוד להוציא חפצה ולפועל יכדל גם לחפוץ ויתכווץ כולו בזיכרונות העבר ואת הירידה הזאת הידים היוונים את הזכב היא לחוקרי קדמוניות למעשפי מגילות בלות וספרים עתיקים ולמבקריהם ומפרשיהם ומפרשי מפרשיהם עד שליו סוף מגיעים שני העם לאט לאט לחוכמת שלומו אומרים, חבל הוולים ונשמתים אחד אחד אבל גם פה יש לפעמים אשר למרות כל אותות הזקנה ורפיון הרוח החיצוניים עוד רגש האני חזק בקרב העם פנימה ולא יובע ולא יוכל לקבל עליו הגזר דינה של ההיסטוריה ולהסתפק בהמתקת רגעה ואחרונים זכרונות נעימים עתיד הדרוש לו וחפץ חיים הוא ויהימה ואז תבוא גם פה האמונה על קנפי הדמיון ותיתן לו את בקשתו בלי עמל ויגיעה וביד רחבה הכל לפי מרעירות העבר לפום צערה עיגרה ובמצב הזה יש הבדל גדול בין איש ועם האישה הולך למות מות ימות וכל תקבותיו לעתיד אינן יכול להיות לבדותו מיד שעול אבל העם שפתיל חייו רוחניהו וחוקי הפיזיולוגיה לא יסימו קצבה לשנותיו וקץ לחוכותיו הוא עם צלחה לו להביא אל תוך האני שלו את יסוד העתיד ואפילו רק בתמונת תקווה דמיונית בלבד הרי מצלו בזה שם חיים מזון רוחני נעות לטבעו אשר יחיהו ויקימהו לאורך ימים למרות כל חולי וכל מדווה ומכיוון שחיו אין עוד מנענים נעות שמי זמן מן הזמנים יביאו הוא מקרים שונים לחיות ולהחליף כוח בתוך עמים בריאים וחזקים וחלב העמים ואשר ינק יתפך בקרבו לדם בריא דם אלומים והרגישו בין נפשו כוחות חדשים ישוב להרגיש גם חפצים חדשים אשר יעוררו הוא לעבוד בעד העתיד בפועל ביגיעת בשר ורוח סוף הקטע הראשון של המאמר עבר ועתיד מעט החד העם עבר ועתיד קטע שני This liberal works recording is in the public domain Read by Omri Lerner Jerusalem קטע שני של המאמר עבר ועתיד מתוך אסופת מאמרים על פרשה דרכים מעט אחת העם כידוע נכתבו או נערכו הספרים ההיסטוריים שבכתבי הקודש בבל זקן היה ישראל באותו זמן הפיסת הוקוחות הגיעה למדרגה כזו שכל בני העם הרגישו והיא ידעו לה וקראו במר נפשם יבשו עצמותינו ועבדה תקוותינו נגזרנו לנו ועל כן עמדו לו עז חכמים שניסו להציל את העני הלאומי על ידי חיזוק חלק העבר שבו אם היום מסיגים מטרתם על ידי אמצאי זה לבדו ספק גדול הוא אבל, לאושרו לא שאל העם פתרון שאלת קיומו לחוכמה כי עם לנבועה והיא הנבועה הייתיבה למצוא את הפתרון המבוקש שווה והחייתה את העתיד והסתחה את העני העתיד הנבועי הזה היה מתחילה עתיד קרוב ורק אחרי כן כשנבנה הבית השני וההבדחות הגדולות לא באו נדחה העתיד ממילה מדור לדור עד החורבן ואחר החורבן לפעמים מתחזק יותר מדי ולפעמים יערד מעלות רבות אחרנית הכל לפי מצב הדור עד דת צרותיו אך בכל הדורות עד קרוב לזמננו לוחדל מלהיות חלק נכבד ועיקרי של העני הלאומי והוא שאמת לעבודנו לחיות ולהתקיים עם כל רפיון כוחם ואולם הקשה בעוד שאמים אחרים עם עבר יותר בהיר עבדו ואינם רגילים אנו אמנם להאמין שלא נתקיימו ישראל אלא בזכות התורה אבל קדמוננו שמסרו לנו את התורה עודו ולא חיכדו שגם התורה עצמה נתקיימה בידינו רק בשביל העתיד ולמלא הוא לא היה כל יסוד נכון לשמירתה אף על פי שאני מגלה אתכם מן הארץ היו מצוינים במצוות שכשאתם חוזרים לא יהיו לכם חדשים השקפה הזו על התורה הביאה אותם לתרוח ולחבר מסכתות שלמות על דבר פרטי דיני זבחים ומינחות ומלבושי הכהנים ועבודתם וכולי לא מהעבר הבא לחיקרי קדמוניות שלא הייתה בהם אלא מפני שהיו מאמינים בלב שלם שעתידים כל אלה להתחדש שוב להיות לשאלות של חיים וואין יכולת בידם להיות מצוינים במצוות אלו בפועל השתדלו לפחות להשתלם בידייתן שכשהם חוזרים לא יהיו להם חדשים והמסכתות הללו שעסקו בהן אחריכן בחורי ישראל מדור אחר דור הועילו הרבה להשריש את התקווה לעתיד עמוק בלב העם בהרגילן את לומדיהן להבית על העתיד המקווה כעל דבר ממשי שראוי להיכון אליו ולהבד זמן בשאלות המתייחסות אליו וככה עזרו המצוות התלויות בארץ לקיום האומה אולי יותר מאותן שנוהגות גם בחוץ לארץ עוד בסוף האלף החמישי יותר מא אלף שנים אחר החורבן לא נמנה גדול חכמי הגולה לשים לילות קיימים כדי לאסוף ולסדר את ההלכות למשיכה הוא בעל הגר את תימן הבין היטב ערך העתיד הזה לקיום העם ועל כן נתן לו מקום גם בין עיקרי הדת לא מפני שנעלמו ממנו איש שכולו הגיון אותן הטענות שטענו נגד זה אחר מותו תלמידי תלמידיו אלא מפני שהוא הבין עם זה מה שלא הבינו הימה כאילו מפי ההיגיון יחיה העם והתקיים כבלי תקבע לעתיד עתידה גם התורה שתשתכך עם כל עיקרי ההגיוניים ולא האותות של ההיסטוריה ולא המופטים של ההסחולסטיקה לא יצילו אותה ואת אמא מכליה אם בבל כשהתחיל העם מעצמו בסיבת אסונו הפתאומי להתייעש מן העתיד חתרו חכמים להציל מה שיכלו להציל מן העני הלאומי והנביאים השליםו את מהסיהם והצילו את הכל הנה נראה בדורות האחרונים חיזיון אחר כמו הוא מיום גלות ישראל העם לא איתי היש מן העתיד עד רבה לא מש מפיו כמקדם אך בליבור שכחה הוא מתחילה מקוצרוח ואחרי כן מרוב טובה ובאותה העת האחרונה כשמצב העם הוא טו הרבה והצליח להחליף כוח בתוך עמים בריאים וחזקים שבאותה וחדשים היה יכול להיפור לעבוד בעד העתיד בפועל ולא חסר לוקעים להורר את תקוותו מתרדמתה בשעת הקושר הזאת כמו חכמב לגרש קלה את התקווה הנרדמה ולמחות זכרה גם מפיהם נרוואנה הוא האידעה לחדש שחכמה ישראל מפיצים באחת העתיד הלאומי אבל גם את נרוואנה יהי אפשר להשיג בפסיעה אחת כי אם בדרך ארוכה ואחר גלגולים רבים ומה יעשה העם בינתיים לפיכח אנחנו מוצאים כי באותה מידה שחלק העתיד הולך וחסר באה במידה באותו זמן ובאותו מקום ועל ידי אי להחכמים בעצמם הולך ומתרחב של העני הלאומי בין סדר התפילה החדש בלי זכר לעתיד ובין הספרות החדשה על תולדות העבר יש קשר ויחס פנימי פסיכולוגי השרגם המחדשים האלו בעצמם לא ירגישו את כל תוקפו הזקנה שהבדו את תקוותה לדעת מבקשת תנחומים ותשלומים והנה מראים לה בעצבע על העבר כדי שתשתעשה ותתגעגע עד שסוף סוף תבוא לי די הכרה כי עבר שאין אימועתיד אינו צריך לענים מיוחד שיהיה לו לנוסת מידי כי אף אם ראוי הוא להתקיים בזכרון המין האנושי אפשר לא להתקיים בפני עצמו בלי שמירת בעליו הראשונים ובשביל געבר אסטוקרטית בלבד למור לכל אבותה יצילו את רומה אין שווה לחיות ולסבול בעלי העבר הללו אף על פי שכוונתם אינה רצויה מהסיהם רצויים ומועילים גם לבעלי הענייה שלם ירחיבו החכמים את העבר על חשבון העתיד ויבור אחריהם הנביאים עתיד על יסוד העבר ומשנהם יחד יתרחב ויתחזק הענייה לאומי גרועה הרבה מזוהי על כן קיטה אחרת האומרת להביא גאולה על ידי עתיד שאין אימו עבר המאמינה כי אחר היסטוריה של אלפי שנה אפשר לעם להתחיל עוד הפעם הכל מחדש כקטן שנולד לעשות לו ארץ לאומית חדשה עם חיים וחפצים לאומיים חדשים הגיטה הזאת שוכחת כי העם כלומר העני הלאומי בצורתו ההיסטורית הוא זה הרוצה להתקיים הוא ולא אחר כמו שהוא עם זכרונותה ותקוותיו ואם היה הוא יכול להתאפך ללא הוא הרבה דרכים לפניו יש אומנם עוד גם אני אחר העני הפרטי הזמני של כל איש ישראל מפני עצמו וזה כשקיומו בסכנה יכול הוא בוודאי לבקש לו מפלט בכל אופן ולמצוא מנוח בכל מקום בכל המקים ריבוות אני כאלה באיזה אופן ובאיזה מקום שיהיה הרי הוא מביא פלט זמנית גם לכלל העם שהנפשות האלה הן חלקים ממנו אבל עניין אחר הוא העני הלאומי הנצחי של עם ישראל והמאמינים שאפשר להוליך גם את זה בדרך שהם רוצים ללך אינם אלה טועים דרגו כבר קבושה ומוגבלת לפניו על ידי עצמותו ועצמותו יסודה מעבר וסופה לעתיד סוף הקטע השני וסוף המאמר עבר ועתיד מעט אחד