 a la Universitat, un petit món construït a base de grans històries. L'àgrima somriures i amor. El lloc on es fabriquen els somnis i neixen les futures estrelles. Senyores, senyors, tinguin preparades les seves entrades per que acaben d'entrar. Pumpeu-bot, una universitat de pel·lícula. El primer dia vaig tenir molts nervis, la veritat. I jo pensava que tothom quedava molt gran. M'hauria sortit un gran, que m'havien sortit gran, i estava com, joder, no, avui precisament no. Jo vaig equivocar i no vaig venir a aquest campus. Bueno, a mi em va acompanyar ma mare. Audexploració arribant al planeta Pumpeu, Houston. Si hagués de definir la Pumpeu en una paraula, crec que seria oportunitats. Una paraula. Disciplina. Exigència. Intensitat. Estrés. Intensitat, intensitat, intensitat, que t'ho vulguis. Un dia la puc fer una ràpid. Una aventura. L'espai on he passat més temps és a l'edifici del Vint, al Pàtic, concretament als bancs i al bar. La biblioteca. On he passat més hores ha sigut detallers. Los pafes, detallers. Sense dubte, aquí l'ha placegut en berg. Han posat uns sofàs de color vermell. Oh! Aunque sea un sofà, sigue estando en la universidad y no te puedes tumbar como tal. Però en canvi, un paf, lo que tú quieras. Tots som Pumpeu. C, C. Ens estimem tots molt. Clar, clar. Aquesta ciutat és molt petita. I només... optarà el campus. El meu campus a la Pumpeu és, òbviament, la ciutadella. òbviament. El de Poblano és el meu camp. L'edifici 40, que tenim tot això del vidre. Tenim les aigües. L'ha placegut en berg. Li dona mil voltes al pati de Jaume I. Tot el que és zona de tallers, que tenim puffs. Pum per Poblano. El camp Pusmar no hi és. Potser és per alguna cosa. Ai, n'està camp Pusmar. No sabia ni que existia. Realment, els de mar ningú els entén. És tan petit i tant de tu a tu que jo crec que ja som una família i et coneixes amb tothom. La ciutadella et trobes més gent amb trajès. Precisament, però el que veus de fora, pobrenau. Això és una pan de hipster. Intentar anar d'alternatius. Potser una mica de daddy-issues. Sente que li importa la imatge que poden anar. Flipats, no? El cafè és molt important. Límit dos cafès al dia. Si hi ha un examen o el que sigui, potser treu quatre. He vist gent que se li va de les manos, no quatre. Cinco cafès al dia. La màquina de cafè. Hace un cafè que és absolutament asquerós. Per què a mi respecta, aquest cafè és el millor que he provat. What? Depèn de la setmana. He de dir que la primera l'assego a la mare. Pots prendre algun cafè, però ja està. En canvi, la Déu... I se't posa de punta. Pots sentir com s'apropa. Ja és aquí. La setmana Déu és terror. I la setmana dels examens, la setmana Déu. Horror. Ja ha passat, no he estudiat, m'he fet els treballs. M'han activit i som-hi en forma d'exàmens que venia d'altres de mi. Terror. La seguretat del planeta corre risc. I per això necessitem els nostres agents. Els més internacionals. Vaig fer Erasmus, vaig anar a Hong Kong. A Corea del Sud, a Seu Uri. Màstric. Boston, als Estats Units. Islandia, a Texas. Ha estat brutal. Una de les millors experiències, jo crec, de la meva vida. Quin ambient tan romàntic que es respira. També era en ganes d'envellar. Per al tema romàntic, diria que és en la Pompeu Farro. I la Pompeu Farro és un... Poden llegar a ser destrós considerables. Potser sí que la Pompeu serà una comèdia romàntica, així, tontita. Pots anar a la biblioteca. He vist passar una de pòsits. Què dius? Sí, hi ha un circuit. El circuit està fet. A més a més, em fa gràcia, perquè primer es fa moltes parelletes i penses que m'ha acudit, i després l'encanta. Actualment tinc parella i és de la Pompeu. Així que no sóc un gran exemple. Oh, sí. Interrompem la projecció per oferir-vos un minut publicitari. Has acabat la carrera? Descanat amb ganes de més? Doncs arriba la comunitat alumne. El programa alumne és un programa gratuït. D'ajudarà a millorar el teu currículum. Sí, de fet, jo estic apuntada al programa. Tots són avantatges al final, no? Crec que l'onestat m'ha portat moltes coses bones, i seguir-les mantenint és que algú m'agraï. No posis aquesta cara. I ja saps el que toca. El que més trobaré a faltar seran els amics. Hauríem de durar tota la vida. No sé si algú seria cap pas d'acabar la universitat sense amistats. De fet, jo sempre dic que m'he tret la carrera gràcies a ells. Jo, en els meus amics, he trobat una segona família i ho dic amb la mà al cor. Afronto el futur amb ganes. Molt segur de la meva educació. Us fa respecte, però també tinc ganes de veure què em ve. Avui just començo a treballar, hi ha una empresa, llavors és com que ja salto al món real. El futur l'afronto amb moltes ganes, la veritat. Vindran coses bones. Sí. Aquests estudiants són unes estrelles. Us mereixeu aquest premi. És el moment dels discursos. En lots i en lotes ho hem aconseguit. Està aquí, música? Molta sort en aquesta nova etapa. A menjar-se al món. Felicidades, ya hemos acabado. Molts ànims a tots els que veniu ara, recordes sempre que el carbassot pel capot. Ja ho tenim, això. Ara tots a disfrutar. Bona tarda a tothom. Benvinguts, graduats, graduades, pares i mares, familiars, amics, professors. Us saludem i agraïm la vostra presència avui, aquí, a la universitat Pumpeufabra. Volem saludar també les persones que seguiu l'acte des de l'auditori contigo, aquest magnífic pati cobert, i a tothom que ens segueix també en directe a través d'internet. Em fa molta il·lusió ser avui aquí, en aquest escenari, compartir amb tots vosaltres un moment tan especial com aquest. Jo fa 5 anys també era en aquestes mateixes cadires. Avui celebrem el 29 acte acadèmic de graduació, de grau, de la Universitat Pumpeufabra, que compta, com sempre, amb la col·laboració del Consell Social. Els actes de graduació simbolitzen un final d'etapa i una Déu, però no volem que avui us centreu en això, en aquest aspecte. Volem que us centreu en tots els anys que heu compartit aquí a la universitat. L'audiovisual que acabem de veure és només una petita mostra de les vivències, les impressions i els records del vostre pas per la Pumpeu. Segurament alguns dels protagonistes us heu vist avui en aquest vídeo. Aquest any sou més de 1.700 graduats i graduades que assistiu a l'acte de graduació. Per això, aquest acte es divideixen 6 sessions, que tindran lloc entre avui i demà. Aquestes sessions cal sumar-hi el jurament hipocràtic dels vostres companys del grau de medicina, del passat més de juny, i la graduació dels companys del grau de filosofia, política i economia que se celebrarà el cap de setmana vinent. Per tots ells i per tots vosaltres, crec que us mereixeu un fort aplaudiment. I els que rebreu el diploma en aquesta sessió sou els graduats i graduades en biologia humana. Un aplaudiment per ells, els tenim aquí davant, en comunicació de visual, en periodisme, que de moment són els que se senten més, i en publicitat i relacions públiques. Per aplaudiments la cosa estaria entre publicitat i periodisme. Feta la benvinguda l'acte continua amb la lliçel de graduació de càrrec de Carla Conejo, graduada en biologia humana i màster universitari en indústria, farmacèutica i biotecnològica de la Universitat Pompeu Fabra. La Carla és divulgadora científica i responsable de programes científics a la Fundació Catalunya La Padrera. La seva lliçó porta partítol Univerts d'Aprenentatges. Un fort aplaudiment per la Carla. Impresió en això, eh? Benvolgut rector de gants, directores, professorat de la universitat, mares, pares, familiars, però especialment benvolgudes i benvolguts graduats i graduades. És un plaer per mi ser avui aquí, compartir aquest dia amb vosaltres a la celebració de la vostra graduació. I no posaré competició, aquí aplaudeix més fort, però en tot cas, enhorabona, a tots i a tots per haver arribat fins aquí. M'encantaria començar a parlar-vos i a explicar-vos una mica la meva història dient-vos que fa uns anys estava asseguda on esteu vosaltres, però no és veritat, perquè confesso que, malgrat tenir un grau i un màster d'aquesta universitat, mai he assistit a cap graduació si més jo, si més no, on hem graduat jo. Per això em va fer especialment il·lusió, rebre la invitació per compartir aquest dia amb vosaltres, i alhora sento una enorme responsabilitat, perquè el primer que em va venir al cap és que m'hauria agradat sentir si fos jo la que estigués al vostre lloc. Abans de començar a escriure, em van recomanar els companys i companyes de la universitat que em jessis algunes de les lliçons d'altres anys. Els vaig fer cas i em vaig acollonir, perquè em vaig adonar que la majoria de persones que parlen d'aquest tipus d'actes, en aquestes lliçons, són professors o professors de la universitat amb currículums de l'alçada d'un campanar, i els seus discursos generalment estan farcits de cites de filòsofs, personalitats, pensadors de moda, i em van entrar una mica al síndrome de la impostora, que això, sobretot algunes, de vosaltres sabreu una mica el que és. El meu currículum tindria l'amida d'un apartament de platja, més o menys, i tot i que soc de les persones que, quan llegeixo subratllo, tinc molt poca retentiva per les frases cèl·lebres, i, a més, tampoc he tingut grans referents històrics en els que m'hagi pogut admirar i que hagin estat l'estrella polar de la meva carrera. Així que dir-vos que he decidit allegir una mica el to del que us diré avui, i rebaixar uns quants graus de formalisme. Per tant, si veniu esperant una història plena de moments d'èpics, reveladors, moments d'eureca, que diem els científics, ja us avanço que no serà així. M'he acabat dedicant a la ciència i, en particular, a la comunicació i a la divulgació científica per una sèrie de casualitats. A vegades, quan em demanen que expliqui per què estic on estic o faig el que faig, com he arribat aquí, no trobo una resposta única. Tendim a pensar que la vida d'una persona és una línia recta, una línia de punts seguit, que dibuixa una línia recta, un trast decidit en una sola direcció o una història sense fisures. Però la realitat mai és així. Això ja us ho pogués ben assegurar. Vaig estudiar biologia humana, on estaven els de biologia humana, com podria haver estudiat comunicació audiovisual o periodisme. I no ho dic per dir. Us començaré per explicar-vos una anècdota i és que el que m'ha portat a fer el que faig fins aquí és un comú de històries i d'experiències entre llassades. L'anècdota vindrà una mica després, però, en tot cas, dir-vos que abans de començar i matricular-me a biologia humana vaig anar a totes les portes obertes de les altres carrers que us esteu graduant avui, però, al final, vaig graduar per biologia humana, que ara no entendreu per què, però us explicaré una mica més endavant. En certa manera penso que la meva història podria ser la de qualsevol de vosaltres i estic quasi segura que la millorareu de llarg. Per tant, espero que el que us pugui explicar avui sigui si més no inspirador i us pugui servir, us pugui ser d'utilitat. Començant per les casualitats que m'han portat fins aquí, faré un esforç de síntesi molt gran i aprofitant que en aquest acte us acompanya la família i tot el d'entorn que us ha recolzat en aquesta etapa, en el meu cas vull agrair els meus pares, que avui també estan aquí, ja que no em va agradar, han vingut avui, i els voldria donar-les gràcies per donar-me l'oportunitat d'haver estudiat a la universitat i, sobretot, d'haver-me donat la llibertat de decidir dedicar-me el que vulgués. Tots dos, els meus pares, han estat mestres d'escola i m'han sabut transmetre el valor de l'educació. La meva mare sempre ha tingut més afinitat per les ciències, el meu pare i per les arts, i a mi no és casualitat que m'agradessin les dues coses, com us avançava, i que això em compliques enormement la vida a l'hora de triar la carrera. Tots dos també van fer el gran esforç de transmetre'm altres valors, com per exemple, tant a mi com als meus germans, com per exemple la passió per viatjar i conèixer mòries, que viatjar, i segur que ho deiau en el vídeo, amb els teus altres, viatjar és una de les moltes maneres La música i el cinema també van estar molt presents durant la meva educació, i tota aquesta constelació d'elements han jugat un paper molt i molt important en el que seria ara el meu imaginari, i el que serien els fonaments dels que són ara els meus interessos, que tant mateix no parem d'expandir-se més i més. Hem considerat una persona força curiosa, m'han interessat una infinitat de coses des que tinc memòria. Els humans, la curiositat sempre ens empenya a fer-nos preguntes. Entren de d'on venim, cap on anem, què és el que ens fa humans pròpiament, quin lloc ocupem a la història de l'univers, sobreviure a la següent pomper farra. Si alguna cosa tenim en comú, totes les persones que us gradeu avui, és que us gradeu avui, i de fet esteu en aquestes sales, que segurament tots i totes ens hem fet aquestes preguntes alguna vegada. Però si el que podeu tenir, de ben segur, que fareu tots els que us senteu aquí als primers files, és respondre en aquestes preguntes d'una manera o d'una altra. I és que la feina d'una investigadora, o d'un periodista o d'un comunicador, tenen maneres de procedir molt similars. Partim d'una bona pregunta, seguida d'un procés de recerca, que ens porti a trobar respostes, a trobar informació que ens permeti respondre-la. I en trobar aquestes respostes ens fem noves preguntes en un procés virtuós que, sobretot, els que feu viologia humana coneixeu com a mètode científic. La ciència és una de les vies més efectives per arribar al coneixement i un coneixement del qual se beneficia el conjunt de la societat. I això és molt important. La primera vegada que vaig tenir contacte amb la ciència va ser més o menys el 2009, ara fa una mica de temps, quan tenia 16 anys, aquell any em van passar dues coses que us explicareu reument en forma d'historietes. La primera és que existia, de nou, amb la meva família, amb una trobada de famílies amb persones amb síndrome de Down. El meu germà té síndrome de Down, d'aquí l'interès d'aquesta trobada, i com que la memòria és capriciosa, el que més me'n recorda d'aquell congrés, d'una manera de congrés, és del concert que feia una neurocientífica que era experta en aquest transtorn. Curiosament, aquesta neurocientífica és la Mara Díerssen, que és investigadora i professora d'aquesta universitat. Per primera vegada coneixia una científica de carniosos que a sobre li agradava la música, com a mi, i és una excel·lent divulgadora. Suposo que l'estereotip de científica que m'havien transmès a l'escola, a l'institut, tenia molt poc a veure amb allò que jo estava veient, i això em va sorprendre i va fer que l'admirés. Aquell mateix any em va passar una altra cosa que jo considero que em canviaria la vida. Vaig entrar a formar part d'un programa de talent científic de la Fundació Catalina de la Pedra. Era el programa de joves i ciència. La persona que parlava en nom del campus mar sabrà de què parlo, perquè també participa en un d'aquests programes. Aquest programa em va donar l'oportunitat de fer recerca científica abans de començar la universitat. I de sobte vaig conèixer una pila de joves inquiets com jo, i vaig entrar en contacte amb molts més referents científics, molts més que la que havia conegut en aquella trobada. Aquesta experiència em va obrir una infinitat de portes entre les quals estudiar la carrera que vaig estudiar, biologia humana, però també la possibilitat de treballar en Maradierce, aquesta investigadora, i dedicar-ho a la carrera a l'estudi de les neurociències. Les neurociències és aquella ciència que estudia un dels òrgans més complexos i amb més preguntes, encara sense respondre que és el servei. Crec que en general m'interessen aquests camps de coneixement amb molts interrogants, algunes que respostes, i aquests que suposen un repte majúscul per a la humanitat, i que requereixen d'un esforç col·lectiu molt gran per resoldres. Des de la universitat s'ha tendit de forma natural a compartimentalitzar els àmbits del saber. I això té un sentit molt funcional, molt clar, si us ho pregunteu, perquè al final no tothom pot saber-ne de tot. Però malauradament la conseqüència d'aquest plantejament tan pragmati ha desconectat disciplines com les humanitats, les ciències, la cultura o les arts. I això ha passat a fer que aquestes disciplines es transformin en continents separats per grans i grans extensions oceaniques. Això provoca el que es coneix en biologia com a especiació, que és que quan diferents poblacions que pertanyen a una espècie d'origen se separen, per regions diferents acaben convertint-se en espècies diferents. En conseqüència, aquestes espècies diferents, acabem no parlant el mateix idioma i se'ns fa difícil integrar els coneixements que hem adquirit durant la universitat. En aquest escenari, tots els graduats i graduades que m'acompanyeu avui, crec que jugueu un paper fonamental en aquest repte, perquè o ben teniu molt bé el llenguatge de la ciència, o bé teniu les eines necessàries per comunicar-lo a la societat. I aquest és un dels aprenentatges que m'agradaria compartir amb vosaltres. La universitat és un lloc fantàstic per aprendre i especialitzar-vos, però també és una tàpa que us estimula relacionar-vos entre vosaltres i en persones específicament de perfils molt diferents, perquè els campos universitaris, aquest campos mateix, no només hi ha una carrera, no? Fora de la universitat, aquests continents de coneixement dels que us parlava es tornen a fusionar en equips multidisciplinaris intergeneracionals. Els reptes globals, els quals hem de fer front com a societat i de forma col·lectiva, ens interpelen a tots i ens necessiten a tots. La ciència serà l'únic camí capaç de respondre amb aquestes grans preguntes que ens fèiem, però aquesta no es pot quedar circunscrit en les quatre parets d'un laboratori i perquè la recerca avanci és necessari compartir-la, i no només amb la resta de la comunitat científica, sinó amb el conjunt de la societat. Actualment, la nostra societat tot i serà vivint en la era de la informació, possiblement, som la generació més desinformada. Ens costa trobar aquests fons fiables de coneixement. En aquest escenari, biòlogues, comunicadors, periodistes, jugueu un paper essencial, perquè jugueu un paper en el qual fareu possible que aquest coneixement transcendeixi a la societat, arribi, i amb això construirem una ciutat plena, amb esperit crític, però també ètic i social, i capaç de prendre decisions que ens haig de segurenar totes i tots un futur millor. És necessari construir grans pons entre vosaltres, perquè aquests continents de coneixement dels que us parlava no es devinguin estants. Tornant enrere, mai vaig assistir a la meva graduació i us explicaré per què. Vaig acabar la carrera amb un erasmus a Bologna, a Itàlia, on vaig traslladar a fer el TfG, i posteriorment també vaig traslladar al Nepal, on m'esperava un llarg qüestiu de fer-ne recerca. No recordo ben bé a quin dels dos llocs estava quan m'hauria d'haver graduat. Però la qüestió és que en aquelles mateixes dades, l'entitat per la qual ara treballo a la Fundació Catalunya de la Pedrera, amb qui havia seguit col·laborant en iniciatives per promoure la recerca entre els joves, em va proposar unir-me al seu equip i liderar programes com el que, entre d'altres, hi havia participat quan tenia 16 anys. Per tant, un cercle que, de sobte, la Universitat em permetia tancar. No m'havia plantejat mai dedicar-me a la divulgació, ni a la comunicació científica, si més no professionalment. Fins aleshores, tot el que tenia a veure amb aquest àmbit havia estat un hobby, i de sobte se'n presentava la possibilitat de cobrar per fer-lo. Llavors, després de pensar-hi una mica, i això crec que sobretot els biòlegs i biòlogues m'entendré bé, i després d'aquesta possibilitat d'endarrerir un possible doctorat, l'inici d'un possible doctorat, vaig decidir afrontar el repte de desviar-me, diré, desviar-me així, d'un camí en línia recta que tothom m'aconsellava seguir, perquè ningú de la meva carrera en aquell moment seguiria el mateix que jo. I aquest és un dels altres aprenentatges que m'agradaria compartir amb vosaltres. Contra tot pronòstic, aquell sal al buit em va connectar amb nous punts d'una xarxa que no sabia ni que existien abans. Abans d'aquell moment, seguia convençuda que la vida només anava en línia recta, una línia recta de punts, que la carrera científica només funcionava en un sol sentit, mentre que la realitat el que jo veia es dibuixava al meu voltant en totes les direccions. Però descomptat que els coneixements que vaig adquirir de la carrera van ser importantíssims, i per vosaltres també ho seran, i per això és una etapa tan important la que veu avui. Però, de sobte, també van començar a devenir importants els interessos els quals havia dedicat temps, però no sabia ben bé on em portarien, i això segur que també ho heu fet vosaltres durant la carrera. La meva feina actual m'ha permès treballar en una diversitat superamplia de projectes. Alguns més vinculats a donar oportunitats a joves científics, o a joves que es volen dedicar a la carrera científica, i, per tant, amb vocacions més properes als que avui us gradeu en biologia humana. Però també he pogut fer divulgació i comunicació científica en programes de televisió, xarxes socials, organitzant congressos, i per tant, ben bé, podríem compartir aventures professionals amb alguns de vosaltres que avui acabeu carrers de comunicació. Ja fos en periodisme, comunicació visual, o publicitat i relacions públiques. La divulgació m'ha permès, a més, connectar amb aquella faceta més artística que un dia vaig decidir abandonar, abandonar per un temps, per buscar maneres originals de comunicar la ciència. I això penso que les persones que avui m'acompanyeu i a les que va dedicat aquest dia també us trobareu en el futur. I no només amb aquelles amb les que heu fet la carrera, sinó segurament amb aquelles amb les que faré la copa de cava a acabar. I això no s'acaba aquí, nois i nois. L'etapa universitària, si una cosa també un comú us encomanes unes ganes d'aprendre, que potser ara al final ja se us estan dissipant, no? Potser ara mateix ja esteu en una etapa en què teniu ganes de concloure, de tancar aquesta caixeta de la vostra vida, però que hivernen, aquestes ganes d'aprendre hivernen i de ben segur que apareixeran amb el temps amb vosaltres. Quan això us passi, recordeu una cosa. Hi ha múltiples maneres d'aprendre, i no totes passen a la universitat, i espero que ara no em matin els que m'han convidat. Jo ho vaig aprendre una mica tard, això, i ara acumulo carrera i màsters uns quants. Però hi ha moltes maneres d'aprendre, i aquest és el tercer i últim dels aprenentatges que voldria compartir amb vosaltres. Una manera molt bona d'aprendre és que busqueu a l'acabar la carrera, si no ho heu fet ja, els vostres referents. Els referents no necessàriament, com us deia al principi, són figures històriques, perquè realment és molt difícil empatitzar amb persones a les quals no pots arribar a conèixer. Els referents poden ser persones properes, començant pels vostres pares, o un especial, o un acompany o acompany a qui admireu, de la carrera o d'un altre. La meva primera científica referent va ser Mara Díerssen, però amb el temps i l'acumulació d'experiències no he parat de conèixer persones inspiradores de maneres i en contextos superdiferents. Us explicaré l'última història. L'11 febrer de l'any passat, coincidint amb el dia de la nena i la dona en la ciència, vaig trobar-me amb una amiga astrofísica, que es dedica a l'astrofísica, que et miro molt. Va ser una idea. Concretament la idea d'un pulsar, un projecte que portaria per nom d'Ipatia. Qui és Ipatia? Ipatia d'Alexandria va ser astrònom, matemàtica i filòsofa durant l'època Byzantina, i es considera la primera dona científica de la història. Pel que feu Comunicació de Visual, Alejandro Menávar li va dedicar al 2009 la pel·lícula Ágora, que descriu la seva vida. El projecte Ipatia, que vam començar ara fa més d'un any, té múltiples objectius, però un d'ells és el d'inspirar referents femenins en carreres científico-tècniques, i aquelles, especialment vinculades amb l'exploració especial. No del planeta Pompeu, però amb l'exploració especial. De manera que això fa important una última cosa, que és que en aquest sector i possiblement... no sé quina és la situació en els vostres sectors, però en el sector de l'exploració especial, els referents femenins són molt escassos. La vostra generació, i possiblement la meva també, perquè no crec que ens portem tanta edat, veurem arribar les primeres tripulacions d'humans a un altre planeta, el planeta vermell, març. Aquest sal per la humanitat té implicacions molt profundes pel conjunt de la societat. I és important pensar que aquestes implicacions, aquesta reflexió que haurem de fer quan fem com a espècie, un sal en un altre planeta, no només s'han de pensar des de la ciència, s'han de pensar des de la sociologia, des de l'ètica, des de la cultura, des de la llengua, des de les relacions internacionals, des de la política. De fet, s'ha de reflexionar de forma tan col·lectiva des de tots els àmbits, que si no els connectem a aquests àmbits, si no reconectem aquests ponts, tindrem un problema. Ja l'estem tenint al nostre planeta, però en el moment en què ens plantegem saltar-ne un altre, una altra major. El projecte Ipàtia el conformem no dones de diferents edats i generacions vinculades amb la ciència, però també amb altres disciplines, com l'art o el periodisme, i hem estat seleccionades per desenvolupar una missió anàloga en una estació que simula ser març a la Terra. Una estació anàloga és una estació on viatgen tripulacions de tot el món per simular com seria la vida en aquest altre planeta. Aquesta estació concretament està a lluita, al desert de lluita als Estats Units. En el marc d'Ipàtia, i no m'enrollaré més enllà d'això, el planeta Mart és una excusa per posar sobre la taula diferents qüestions, des de la necessitat de posar, de generar, perdoneu, entors de trobada multidisciplinaris a partir dels quals construir coneixement, com podria ser avui, com passant per la intencionalitat de crear un projecte intergeneracional que promogui referents coetanis i un esprogmòbil treballant equip. I per últim, també hi ha una voluntat clara d'impulsar projectes en perspectiva de gènere, que encara tanta falta ens fan. En el marc d'Ipàtia, és una excusa per tot això, i en el marc del que venia avui a dir-vos, tot el que us he explicat sobre la meva història és una excusa per compartir amb vosaltres alguns dels aprenentatges de la meva curta experiència. Desitjo, i ara sí, també acabo, que els vostres aprenentatges, els que heu fet durant la carrera però els que tindréu a partir d'ara, s'expandeixin amb el temps igual que l'univers des del Big Bank. I recordeu que si la vostra carrera no resegueix una línia de punts recta, és perquè esteu navegant en una bonica constelació d'estels que de ben segurs portarà llocs fantàstics que ni imaginàveu que existien. Moltes gràcies a tots i moltes gràcies. Gràcies, Carla Conejo, per la teva lliçó de graduació. I moltes gràcies també als membres del cor de l'UPF i a la seva directora, Ayda Vera, que han interpretat la peça Good News, espiritual negre harmonitzada per Wolfgang Kälber. I ara arriba el moment, ara sí, el moment que tots estaven esperant. A continuació seran lliurats els diplomes commemoratius als graduats i graduades de la promoció del 2022. L'augment de contagis de Covid-19 durant les darreres setmanes ens obliga a evitar al màxim els contactes interpersonals. Per aquest motiu, quan pugeu a l'escenari a recollir el diploma, heu d'habitar l'encaçada de mans i qualsevol altre contacte físic. Això no treu però que les autoritats, els vostres companys i companyes, els familiars, els amics, us poden aplaudir energicament. I per cert, aquella càmera d'allà, la càmera de l'esquerra, l'esquerra meva a la vostra dreta, és la que tindreu quan pugeu per l'escenari i a la que us podeu adreçar, podeu mirar i saludar ràpidament. Començarem pels graduats i graduades en biologia humana. Per això demanem que pugin a l'escenari i que es preparin per lliurar els diplomes uriolamat, rector de la Universitat Pumpeu-Fabra, Jordi García Ojalbo, responsable de la Unitat de Coordinació Acadèmica de Medicina i Ciències de la Vida i director del Departament, i Kim Gea, de Gada a la Facultat de Ciències de la Salut i de la Vida. I els graduats i graduades en biologia humana que s'hi esteixen avui, a l'acte són 31 estudiants i es disposen, ja, a recollir el seu diploma. Avui hem de fer un aplaudiment per la Carla. Gràcies, Carles. Són Carles Aranda, Vallejo, un aplaudiment per la Carla. Sira, Oceler i Vos, Elaya, Vercianos, Repes, Julia, Brunet i Ramió, que no decaguin aquests aplaudiments. Julia, Gier, Cabrer, Romans, Alba, Carus, Gomsales, Anna, Castellet, Bancó. A veure aquestes mans, si la sentiu una mica, també és... Miquel, Castelló, Sala, Clàudia, Gomariz, Caroll, Ilenia, González, Perdiñas, Maria, Grau, Ferrer, Guixao Hong, Joan, Magriñá, Estrada, Ián, Márquez, López, Aitana, Martínez, Velasco, Àlex, Mateo i Ferrer, Paula, Mayo, González, Marta, Nieto, Pujadas. A veure aquests aplaudiments, que siguin més intersos, molt bé. Mariona, Ocet, Malla, Emma, Pala, Lorente, L'Alla, Pere, Esputx, Aina, Pucurull, Masferrem, Daniel, Ramírez, Alfaro, Sara, Rebollo, Pérez, Dennis, Paulet, Riqueros, Carlesco, Ana, Ruiz, Colom, Arnau, Sabater, Imezquita, Carla, Sandy, Esbrim, Éricas, Rivas, Ferrera, Júlia, Terzulli, Gali, Ilaia, Torres, Mazdeu. Tots ells són els graduats en biologia humana. A continuació, tocarà fer un canvi d'autoritats, i agraïm la presència a l'escenari de Jordi Garcia Ojalbo, responsable de la Unitat de Coordinació Acadèmica, de Medicina i Ciències de la Vida i director del Departament, i també agraïm la presència de Quim Gea de la Facultat de Ciències de la Salut i de la Vida. Fetes les entregues dels diplomes de biologia humana, seguim amb els diplomes commemoratius de la Facultat de Comunicació. Primerament, els nous graduats i graduades en comunicació visual. Per aquest motiu, demanem que puguin a l'escenari al costat del rector Carles Pón, de Gala de la Facultat de Comunicació, i Mercè Oliva, vice de Gana i directora titulació de Comunicació Visual. I els graduats i graduades en comunicació visual, que, si esteixen avui a l'acte, són 70 estudiants, i ja es disposen a recollir el seu diploma. En primer lloc, Christian Amor López, Daniel Arboleda Gallo, Joan Armangol Igarin, Anna Astorza Lijero, Clara Badia Frank, Sergio Blanco Morales, Mercè Burras Caroll, Maria Burrell Guma, Víctor Bosque Sardán, Marta Butet Burras, Xavié Calvo Salvador, Blanca Castellví Vázquez, Álex Collado Serra, Núria Corumines Auquets, Roger Darriba Mayoral, Marta Foncillas Osorio, Rubén García Fernández, Paula Jervolés Moreno, Leire Gil Rivas, Joana Giribet Urrea, Bertha Gómez Gera, Miriam Gómez Urquía, Francesc Grau Serraçotell, Isabel Enriques Carretero, Anem per la ele, Laya Llecai Bilalabal, Laura López Fernández, Alexa Lópezosa Cabrera, Alba Lorza Carrera, Félix Maizel Lizaran, Arnau Martín Camarassa, Sara Marturan Amunem, Manuela Matasini Vázquez, Marina Millán Cazorla, Alba Miret Buquem, Martí Montaña Robles, Martí Morell Crespí, Álex Nieto Guarasa, Núria Onzims i Montanem, Ana Payró Barriest, Maria Susana Perez Correa, Noa Pradas Ruiz, Carla Prat Icerra, Lluís Abuch I Molina, Maria Rafaart Morón, Alena Riera Cardona, Maria Roca Fernández, Oriol Rey Benítez, Maria Roca Fernández, Ja l'he cridada. Paul Rodríguez Gallego, Marina Roff Cabezas, Sara Romero Cuenda, Roger Rubio Márquez, L'Aya Safón Rodríguez. Ens esperem que tenim una mica d'acumulació al poder. Recuperem una mica les mans que deuen cansar. I ara, Martín? Federico Salerno Martins, que torni a aquests aplaudiments molt bé. Nil Vives i Angelats, Marina Soviaur Sallarés, Abril Casador Prats, Gemma Silvia Gómez Lleal, Pau Canibel Gámez, i Cecilia Nofra Agasa. Veig que tenim un ventall i crec que va molt bé, perquè ja es nota que estem a Juliol. Abans de continuar agraïm la presència a l'escenari de Mercè Oliva, que és la gana i directora de la titulació en Comunicació Visual, i seguim ara amb els diplomes commemoratius als nous graduats i graduades en periodisme. Per aquest motiu demanem que puja l'escenari Marcel Mauri, coordinador acadèmic i director de la titulació en periodisme. Els que s'hi esteixen avui a l'acte i recollen el diploma sou 60 estudiants i ja us disposeu a recollir-lo. Comencem amb la llista de periodisme. La segona és Joanabel Juste. La segona, Marina Laminos Navarro. Gemma Alegri i Expósito. Marta Areste Moodol. Maritxell Berlanga i Fernandez. Àlex Baltai Tell. Guillermo Cabellos Martínez. Joana Cabratosa Pons. Marc Calora Espuña. Marc Casas. Lola Catalán Vallestem. Joan Sabrián i Martínez. Núria Coderc de Moller. L'Aya Coronado Nadal. Aida Cuenca Ayas. Maria Domínguez Trijueque. Ainoa Chebarria Gallart. Mariona Estudillo Gasulla. Maya Galmez Faué. Veronica García Martínez. Anna Gilabert Barbadillo. Em ventaré una mica perquè la calós nota ara. Agafem aire a les mans. I ara puja l'Anna Gilabert Barbadillo. I ha pujat. Joan Agirona Yarrús. Ignasi Grasi Tarragó. Àlex Gutiérrez Payet. Joan Jordana Perpinyà. Oriol Lapeira Portús. Paul López Enruiz. Sergi Marce Mestres. Raúl Martínez Mendo. David Milián Icazellas. Judith Moutoy Fidalgo. Nora Munoz Yotero. Edgar Navarro Laglera. Celia Oliveira Castillo. Elena Oset Segura. Júlia Panyescal Feliz. Bertha Posa Rodríguez. Maria Pradessaba Gallardo. Ignacio Prieto Salcedo. Lucia Quezada Navarro. Irene Aguilera. Mariana Marquina. Llucia Quezada Navarro. Irene Roberto Chico. Maria Ripolli Llopart. Sara Sanz Casals. Natàlia Silbant Torres. Marc Simón Roca. Marius Sin Rodríguez. Una Sindreu Icladera. Pau Solenau Icano. Sara Soteres Iacosta. Alba Tabar Gutiérrez. Pau Torres Pajés. Tòrtula Escámez. Iván Urbina Martínez. Paul Valero Ipallarés. Paul Vandrell Ifaliu. Maria Vidal Trilla. Marta Vidal Vilalta. Ramon Vilajaliu Arnella. I Maria Campins Pons. Maria Vidal Vidal. Maria Vidal Vidal. Maria Vidal Vidal. Maria Vidal Vidal. Maria Campins Pons. Seguim ara. Abans de continuar, abans de seguir. Agraïm la presència a l'escenari de Marcel Mauri, coordinador econòmic i director de la titulació de periodisme. I ara sí, seguim amb els diplomes commemoratius, els nous graduats i graduades en publicitat i relacions públics. Per això demanem que pugi l'escenari Mónica Jiménez, vice de gana i directora del grau en publicitat i relacions públics. Els graduats i graduades en publicitat i relacions públics, que s'hi esteixen avui a l'acte, són 72 estudiants. I ja es disposen també a recollir el seu diploma amb la calor que fa aquest divendres. I la primera és... Marta Badia Gargallo. L'Aya Balcells Balvardu. Susana Bermejo Núñez. Robert Basora Vidales. Mariona Bosch Banrell. Ana Cabané Benito. Lucia Cabrera Martín. Marina Cazor Labarnet. Silvia Colom Buxados. Julia Conillera Puigmasià. Albert Curminol Allador. Inés Devescó Alguera. Maria Del Valle Salabert. Maria Escot Roca. Guillermo Escudé Ruiz Cuevas. Ana Estibil Arrarias. Francesca Fàbregas Efeiza Yaraquín. Laura Fina Magliulo. Claudia Flaquer Vela. Patricia Fonseca Gomes. Berta Garcia Imazó. Noelia Garrido Pérez. La primera és... La primera és... Marc Gironella Pérez. Gala González. Ana Grau Datena. Laya Guerrero Duarte. Marc Hernández Grajera. Ana Ximénez y Cristian. Nora Ximénez Martín. Carla Joanos Magriña. Aulalia Llorella de Ferrer. Lídia López Piqueras. Laura Madrigal Fernández. Maria Madueño Pérez. Ana Maylo Domenac. Xavier Marqués Saef. Raquel Martín Montemayor. Marta Martínez García. Núria Odena Burgueno. Marina Ollo Roca. Elena Peralhada y Gonzalo. Maria París Ros. Neus Pasqual-Mansano. Sara Plans i Auguets. Madalena Pongan. Maria Pujadas Pajés. Alba Pujol-Mata. Ariadna Rodríguez Silvestre. Carla Ros i Camunyes. Andrea Rosende Pérez. Daniel Roiuela. Carolina Sanseviero Arnaiz. Blanca Sebastià Clousell. Maite Suez Cunesain. Delfina Tamañini. Alba Tormo Agreda. Ona Caiguan Torrentsfolk. Mariona Torrentpi. Paula Trilla Jansam. I el cinc de res. Laia Uveda Iareté. Àlex Valverde València. Mario Velasco González. Andrea Bilaplana Gómez. I, finalment, Sira Vives Ijiverts. Llegir tots aquests noms fa soar, realment. Fins aquí el llograment de diplomes commemoratius a tots els nous graduats i graduades. Agraïm la presència a l'escenari a Oriol Amat, rector de la Universitat Pompeu-Fabra, Carles Pon, de Gada de la Facultat de Comunicació, i Mònica Jiménez, vice de gana i directora de la titulació de publicitat i relacions públics. I ara és l'hora dels parlaments, dels recents graduats i graduades, que us adreçaran unes paraules a tots els companys, també els familiars, amics, profesorat, en nom i representació de la promoció 2022 de la universitat Pompeu-Fabra. Primer que tots els presento, és anirant pujant el faristol. Pujaran l'escenari i enmarquen l'òpez de biologia humana, Àlex Oriac, terraovella de Comunicació de Visual, Pau Torres-Pagès, i Verónica García-Martínez, de Periodisme, i Francesca Fabregas de Cejza, i Araquí de Publicitat i Relacions Públicas. L'escenari és tot vostre. Maemia, quanta gent! L'ha acabat? Bé. A veure, primer de tot, quería dar las gracias a mis compañeros allí sentados por darme la oportunidad de haber podido hacer este discurso delante de ellos, de sus familias, y delante de gente que no conozco de nada. Y bueno, quería aprovechar la oportunidad para haceros un regalo de mi parte y enseñarnos un poquito de lo que yo creo que para mí es campus mar. Empiezo, ¿vale? Para los que no lo sepáis, en biología humana venimos de campus mar. Para muchos de vosotros una tierra lejana, en la que uno no sabe si está más premiada a probar o ser una más rana. En campus mar hemos construido una familia, y no era difícil pasando tantas horas allí dentro. Es más, teniendo en cuenta esos horarios, para pillar un tren no sé si es mejor mirar un reloj o un calendario. Y por no hablaros de los tapes, porque consumir arroz y pasta de forma cíclica se antoja bastante necesario. Y, si os digo la verdad, nunca ha sido muy partidario. Pero tranquilos que no todo va a ser negativo. El que no puedo fardar es que en campus mar el nivel de farra es exhaustivo. Y aunque pueda parecer algo subjetivo, yo me voy a encargar de hacerlo ilustrativo. Bionovatos, farra guarra, biogincana y biogala son las fiestas de nuestra facultad. Y si pretender a los demás daros ningún tipo de envidia, os aseguro de que en todas ellas la compañía es de calidad. No lo digo solo por nuestra gran promiscuidad. Si es que a mí ya me lo decía antes de entrar a la carrera, el que bebe del agua de campus mar es que con la primavera, que yo no sé si la sangre altera, pero a más de uno allí sentado le ha cambiado de acera. Antes de que mis compañeros y compañeras se arrepientan de haberme escogido, vamos a darles de discurso un cambio de sentido, porque sinceramente no me imagino cerrar esta etapa sin ponerme un poquito de motivo y mejor me dejo de rimar que me parece abusivo. Bueno, me pongo serio, ¿vale? ¿Quién os iba a decir, amigas y padres, hace cuatro años que todo pasaría tan deprisa? Después de tantísimos fuertes dedicación, podemos decir bien orgullosas que somos biólogas humanas. Aunque si os digo la verdad y que se quede entre nosotros, para mí hoy el título es lo de menos. No sé si soñabais con la gradación desde pequeños, pero yo me lo imaginaba como la celebración de haber finalizado mis estudios, y no os podéis hacer una idea de lo mucho que ha cambiado mi percepción sobre la gradación a día de hoy. Hoy para mí no finaliza mis estudios. Hoy para mí finaliza, sin ninguna duda, la mejor etapa de mi vida. Y si estoy aquí para celebrar algo, es el haber conocido a todas y cada una de las personas que conforman esa promoción de biología humana. Yo entro a esta carrera un poco perdido en general. Y después de todo, no solamente siento que me he encontrado a mí, sino que he encontrado a todas y cada una de las personas que han hecho que mi vida ruede libremente. Espero que me permitáis llevarme el discurso a lo personal, porque además de esto me gustaría aprovechar para daros a todas las gracias. Gracias por las risas, por las fiestas, por las semanas de estudia la biblioteca, por los breaks para el coffee, por las más desastrosas prácticas en el laboratorio, por los viajes, por los dramas amorosos, por haber perdido la biogincana de tardes, por las videollamadas en la pandemia. Y en definitiva, muchísimas gracias por haber sido la vida que mejor podría haber vivido durante cuatro años. Creo de corazón que todos nos llevamos un pedacito de Campus Mar con nosotros, y espero que sea algo que no se nos olvida ninguno nunca, porque Campus Mar es un campus que no hay uno como este, amigas mías. Todo empezó con un examen del miembro superior en el que dada la moral del profesor, nadie esperaba probar. Y todo acabó con un rebaño de bioballetas, que si algo tiene claro es que Campus Mar ha sido y siempre será el lugar que nos transporte a donde queremos estar. Muchas gracias. Bueno, bueno, bueno, bueno, primer de todo, t'agraï al grup de mares i pares de l'Àmpa per poder fer això en veritat. No, és normal, però ara que ja hem fet el ridícul, em puc deixar més una mica i ficar-me així. És veritat que he sigut un pel egoísta i he tirat cap allò. He tirat cap a la pròpia experiència, i he tirat cap a la pròpia experiència. Primer de tot, agraï a la més generació l'oportunitat d'estar aquí i posa a veure el que és l'experiència EUPF. No sóc massa amant dels actes institucionals, però bé, com veieu, estic aquí, m'he animat, i donar les gràcies a tot l'equip docent per la seva implicació dins del món cinematogràfic i a sigui, des de la teòrica fins a pràctica, per adonar-nos tot aquest coneixement per agrair-nos també el fet d'estar allí, d'estar estimant el cine i de continuar aquesta experiència, que és una bona experiència, en aquest àmbit que creiem que aquí Catalunya té tant potencial. També agraï a la comunitat universitària, ja que gràcies a ella tenim àrees de treball i descans, com vam comentar els grans sofàs i els puffs, però també tenim un molt bon equipament de cadires i taules, ja que l'equipament audiovisual està una mica, diguem, anticuat, però tot i així, vista el panorama d'altres universitats, com queixen tant. Avui mateix m'he despertat envoltat de 47 criatures, 47 criatures que estic portant com a monitor a la Vall d'Evoí. Són mirades pures i brillants i, d'alguna manera o altra, crec que el que estic compartint amb vosaltres avui també és una mirada pura i brillant. El meu infant interior ha volgut crear un espai durant aquests quatre anys de carrera ple de confiança, ple de respecte, amb una convivència i un companyerisme que ha fet que, d'alguna forma, creguéssim en una societat millor. Aquí, a la Universitat Pompeu-Fabra, tot i les barretes institucionals que hem arribat a trobar, les alumnes hem tingut l'oportunitat de quedar projectes i de fer cine, com ja he comentat. El que hem après aquests quatre anys de vida al costat del nostre camp Poblenou no ens ho treu ningú. Amb 22 anys seguim sent criatures per a algunes i espero que la nostra generació ho tingui clar. Aquesta criatura que portem a dins ha de seguir tenint el seu paper. És allà on som, esponjos per aprendre en cada moment, on podem parlar, on podem plorar sense posats jutjats i on no deixem de tenir mai curiositats per qui som. No som graduats de comunicació de visual, no som un bon comunicador com podeu veure. Som el que estem descobrint i hem descobert. Són les papers pròpies i col·lectives. De prenentatge, trimestre, red de trimestre. Les classes, el bar, les sales d'edició i, en definitiva, la nostra segona casa, que vindria a ser la nostra pla sacut en Merck. Gràcies per tot per ajuntar-nos en aquest camí. I no deixeu mai de ser Pompeu. Salut i cinema! Que tarda. Moltes felicitats a totes les que us gradeueu avui. Nosaltres som el Pau Torres i la Veronica García. Des de primera carrera, del grau en periodisme. Ha sigut molt bonic compartir aquests quatre anys convulsos, canviants i emocionants amb vosaltres. Des de l'inici heu sigut els protagonistes de la vida dels altres, no només per la enorme quantitat d'hores que hem passat junts, sinó perquè el grup ha sigut el nostre entendre, un exemple de cohesió i equip. Els companys d'universitat han sigut per a molts de nosaltres els refugis que mai no havíem sabut trobar. Espais segurs i diversos on hem sabut encaixar. L'operació i la paciència. Alguns hi heu trobat l'amor. Els companys han sigut també aire fresc i aigua viva. Apertura de mires, imats i espatlles que han fet possible el creixement. De tot cor, moltes gràcies pel viatge. Hem tingut molta sort. Tot i això... Tot i això, sabem que no han estat quatre anys senzills. Com tampoc ho serà el futur. El món del periodisme és precari, complicat, de difícil accés, però no hem de deixar que tot el pessimisme sobre el nostre profeció ens tregui la il·lusió. Confiem en el talent, en l'esforç, i com sovint això és suficient, confiem també, ni que sigui una mica amb la sort. No patiu, si tant a un periodista convertida en músic, a vegades una carambola de sobte ens demostra que ens en sortim. I quan les coses no vagin bé, recordem que la vida no és la feina. La vida són els amics, la família, els moments duits brillants i les abraçades de 10 segons. De la mateixa manera que la universitat no han estat només les classes. El més important, on més hem après, han estat les llargíssimes converses a la plaça Gutenberg acompanyades d'un cruzandanotela de la Gemma o d'un cafè del Daniel. Graduats, graduades... S'ha enset de ser una generació que es queixa massa. Woek, que no aguanta la pressió. Reivindiquem-ho. Fem que la nostra insignia sigui canviar el món dels valors sòlids que hem acabat de forjar als darrers 4 anys. Ens acusaran d'idealistes i probablement ho faran amb raó. Però tinguem molt clar que l'idealisme sempre és millor que el de rotisme. Ens hem guanyat el dret a assumir i equivocar-nos tantes vegades com faci falta. El que no hem de fer és rendir-nos. Acabem aquest discurs agraint la tasca del professorat i de tot el personal d'administració i serveis. Moltes gràcies. Heu estat indispensables en aquesta etapa. I els que ja són periodistes, estimats amics, estimades amigues, molta sort en l'etapa cara bé. Moltes gràcies pels anys compartits. Us trobarem molt a faltar. Bona tarda a totes i a tots. És per mi un honor poder fer aquest Parlament avui representant per última vegada tots els meus companys i companyes de classe. Quan vaig començar aquest discurs, vaig apuntar la típica frase de publicista, que deia així. El grau de publicitat i relacions públiques és la carrera de les oportunitats. I vaig pensar, tothom. Ara desenvolupar això en els 3 o 4 minuts que tens. Així que, abans d'explicar-vos el per què, crec que aquesta realment és la carrera de les oportunitats, m'agradaria fer uns agraïments. En primer, el pronunci és d'aquí, però m'agradaria convidar-vos a tots els graduats i graduades d'avui a que us l'autopersonalitzeu. I com no pot ser d'una altra manera, d'agraïment a la família, parella, amistats, padrins... En definitiva, totes aquelles persones que han estat donant-nos suport en aquests últims 4 anys i que sense elles no guéssim arribar fins on som avui. Sisplau, un aplaudiment. Ara, si em permeteu, segueixo amb els reconeixements, perquè és menester també fer-ne a la direcció del grau de publicitat. Mònica Reinal, Lluís, gràcies. Perquè han estat 4 anys, han furat per fer front a la situació que ens ha tocat viure, però, a més, ens heu fet costat, ens heu escoltat, i heu seguit treballant perquè les properes generacions revin una versió encara millor del grau. I, en tercer lloc, gràcies als professors i professors, alguns d'avui aquí presents, en especials aquells que ni tan sols una pandèmia ha parat la vostra il·lusió per transmetre'ns tot el que sabeu. Gràcies per dir-nos no quan tocava, per fer-nos ser persones més crítiques i gràcies per exprimar la nostra creativitat. A més, des d'aquestes paraules, volem posar en valor els professors associats de la Pompeu. Perquè sabem que les condicions no són les més òptimes, però tot i així heu despertat a nosaltres la passió per aquesta professió. Ja com a últim homenatge, m'agradaria donar-vos les gràcies a vosaltres, a tots els companys i companyes que esteu avui aquí pels bons moments. Estic segura que d'aquí sortiran moltes de les grans professionals de la comunicació. Gràcies a totes vosaltres, ja que quan parlo de la carrera de les oportunitats només cobra sentit en el moment en què aquestes oportunitats s'aprofiten. I estic molt orgullosa d'estar parlant avui aquí en nom d'una generació d'alumnes que ha aprofitat des del minut 1 per trencar en tabús i lluitar contra els estereotips. Una promoció que no ens omplim la boca en paraules buides, com inclusivitat o llibertat, si no que agafem aquestes paraules i les dotem de significat a través de les nostres campanyes, on visibilitzem, reivindiquem i defensem els drets de les persones que formen part dels col·lectius com l'LGTBI CUPLUS. Una promoció que no ens omplim la boca perquè ens enorgueix que forma part d'una classe on gairebé som un 90% de dones, dones espectacularment decidides i compromeses a les que admiro. Una promoció femenista on tant nois com noies defensem la llibertat i la igualtat i des de l'altaveu de la nostra professió no tinc cap nena de dubte que entre totes trencarem el sostre de vidre que encara existeix el sector de la publicitat. Així que, com deia el principi d'aquest Parlament, el grau de publicitat i relacions públiques de la Pompeu és la carrera de les oportunitats. I ara, quatre anys després, m'omple d'orgull i mirant rera i veure que la promoció 2018-2022 hem aprofitat l'oportunitat d'autodiscover-nos i hem gaudit de l'oportunitat de prendre els millors i hem descobert l'oportunitat de reivindicar justícia social a través de la comunicació. Ara comença una nova etapa i us assegurem que seguirem aprofitant aquestes oportunitats que se'ns presentin al llarg de tota la nostra carrera professional. Moltes gràcies. I en Àlex Pau, Verónica i Francesca, per les vostres paraules. I ara seguim amb els parlaments. Montserrat Vandrell, presidenta del Consell Social de la Universitat Pompeu-Fabra. Una salutació al rector i a la comunitat universitària. Enhorabona, a tots els graduats i graduades, us adreço aquesta felicitació en nom propi i del Consell Social de l'UPF, que tingui el plaer de presidir. Com a universitat, rendim contes anualment amb cada nova promoció que s'incorpora al teixit social i productiu. Vosaltres, com a ciutadans i professionals, que heu tingut el plaer de gaudir un privilegi que és el de la formació pública de qualitat, també esteu cridats a fer-ho. Des d'avui sou els nostres millors embaixadors i embaixadores. Tingueu present la necessitat del retorn a la societat i a aquesta universitat i contribui-ho a que l'UPF mantingui el seu prestigi i la seva qualitat perquè futures generacions també en puguin gaudir com ho heu fet vosaltres. Sóc al final d'una primera etapa d'un llarg viatge. Porteu-m'ho orgull l'emprente del que heu après aquí i no parlo només dels coneixements, parlo d'actituds davant la vida, de la passió per aprendre, de viure amb responsabilitat i sentitètic. L'any 2005, l'escriptor d'Aibid Foster Wallace pronunciava, davant una promoció universitària com vosaltres, un discurs que després va recollir en el seu exquisit llibre L'Aigua és això, que comença amb una paràbola. Hi havia dos peixos joves que van nedant i van amb un peix més vell que net en direcció contrària. El salud de mal cap i els diu, bon dia, nois, com està l'Aigua? I els dos peixos joves continuen nedant una mica més i al final l'un mira l'altre i fa, què dimones és l'Aigua? No s'ha amecut una manera millor de convidar-nos a l'escript crític, està desperts i a saber triar a què cal parar atenció per treure profit de l'experiència. La nostra societat necessita més que mai ciutadans amb imaginació i oberts al món, que defugin fanatismes, que sàpiguen pensar i tingui la passió per canviar el món que els ha tocat viure. No ho oblideu mai, l'Aigua és això. Moltes felicitats a tots i a totes. Gràcies, Montserrat Vandrell. Acabem la secció de parlaments amb Oriol Amat, rector de la Universitat.fabra. Bona tarda a tothom, estudiants, família, amistats, professorat, personal de gestió, presidenta del Parlament. Avui és un dia molt especial. Sempre el recordarem aquest dia. I també sóc una promoció molt especial. És una promoció on heu viscut i tots hem patit també, durant aquesta dels anys de la vostra grau que heu fet, hem patit la pandèmia. La pandèmia ens ha posat difícil, molt difícil, una de les lliçons de la pandèmia, que tots hem après, tots i totes, és que la ciència és el millor pla de contingència. I, presentament, a les universitats ens dediquem al coneixement, a la ciència. El generarà coneixement, a transmetre'l a través de la docència, a transferir-lo a la societat d'una manera bidireccional, és a dir, coneixement de la universitat a la societat cap a la universitat. Sobre el tema de la pandèmia, volia posar en valor que tothom, especialment els estudiants, el personal de gestió, el professorat, tothom entés la gravetat del problema i tothom ho ha posat molt fàcil. Avui és un dia que feu un cim. Us havíeu proposat pujar una muntanya i avui heu arribat a dalt de tot d'aquesta muntanya. Us felicitem. Felicitem també a la família, a les amistats, a les parelles que us han ajudat a pujar aquesta muntanya. Alguns dels delegats i delegades que heu intervingut heu fet un agraïment a la família. Cal dir que sou persones molt afortunades. En el món de cada tres persones n'hi ha una que té accés als estudis superiors. De cada tres n'hi ha una. Vosaltres heu tingut aquesta oportunitat i l'heu aprofitat. I per això us felicitava. Heu sentit parlar molt i sentirem parlar molt d'incertesa, d'un moment de molta incertesa. Sobre això us volia dir que a la universitat, dins de la nostra missió, ho ha dit la presidenta del Consell Social, està formar bons i bones professionals, també bons i bones persones, i persones preparades per poder afrontar tot el que us trobareu pel davant. El món tal com el coneixem avui no té res a veure amb com serà d'aquí 5 anys, d'aquí 10, ja no diguem d'aquí 20 o d'aquí 25. Sobre la incertesa sí que volia dir que si agafem, per exemple, un informe que presenta molt periódicament el Fons Monetari Internacional, on madeix el nivell d'incertesa. Segons la darrera medició del Fons Monetari Internacional, el nivell d'incertesa que tenim avui, a juliol de 2022, és un nivell d'incertesa molt alt, dels més alts dels darrers 40 anys, però molt més baix que el que hi havia a març de 2020. I ho vam superar quan van començar els confinaments. També el nivell d'incertesa que hi ha avui, que és molt alt, és molt més baix que el que hi havia a 2008. Aquest potser no el recordareu tant. Va ser quan el món s'anava cap al col·lapse econòmic com a conseqüència de la crisi financera mundial. Bé, per tant, hi ha incertesa, però amb ocasions anteriors hem superat nivells d'incertesa molt més superior que el que hi ha ara. Per tant, segur que ens en sortirem i us en sortireu. També volia dir que la relació amb l'UPF, el president del Consell Social, no acaba aquí. Volem saber de vosaltres. I ja ho sabeu, la Pompeu Fabra sempre estarà per intentar ajudar en el vostre camí. Sabeu que des d'avui podeu formar part del que és l'alumni, rebreu newsletters, rebreu publicacions... I també teniu algunes iniciatives que s'estan posant en marxa en aquests moments, una que s'està posant en marxa és el que en diem a l'UPF Chapters, els capítols UPF. De moment començarem amb quatre ciutats de tot el món, que són París, Londres, Chile i també Califòrnia. La voluntat és que arribem a Monsanja, les 60 principals ciutats del món. Són ciutats on hi haurà una xarxa d'alumni UPF, que si alguna vegada voleu anar alguna d'aquestes ciutats o països, us acollirà i us ajudarà a la tarratge. Ho ha dit la president del Consell Social, que la Pompeu seguirà amb la seva misió, intentant fer cada dia el millor possible, però també us animem a que ens ajudeu. Avui, per exemple, hem tingut una lliçó interessantíssima d'una persona que és l'alumni de la Universitat, la Carla. Li vam demanar, ella ens va dir que sí, molt contents que avui hi hagi pogut estar amb nosaltres. Segurament hi haurà moments en els propers anys que us demanarem si podeu col·laborar amb la Universitat. Per exemple, el propè més de setembre començarem una iniciativa que endirem la setmana de benvinguda, que és una setmana abans de que comencin les classes, hi haurà tota una setmana per facilitar la tarratge a la Universitat. I aquí necessitarem, ja tenim més de setantena de voluntaris i voluntaris, l'alumni que ajudin en aquesta activitat d'ajudar, d'acompanyar les persones en aquesta primera setmana de benvinguda. També us diria que ens podeu ajudar amb qualsevol sugeriment, que tingueu ara o d'aquí 50 anys. Des que vaig començar el mandat de rector, sempre he parlat d'un concepte que en dic la distància zero, que és qualsevol persona de la comunitat, i aquí inclò al l'alumni, que tingui qualsevol idea, qualsevol sugeriment, qualsevol queixa, el que sigui, doncs que estic a la vostra disposició. És Oriol Ponamat, a Roba, OPFE, Poneu. Estic a la vostra disposició. M'enviau un correu electrònic i parlem del que considereu, i com a l'umni ens podeu ajudar a millorar aquesta universitat. Bé, us he parlat d'un cim. Avui heu fet un cim. I el que diria és que és possible que en aquests moments estigueu pensant ja amb altres muntanyes. El ser humà fem això. Quan escalem el cim, i quan estem a dalt, com esteu ara, ja esteu mirant unes altres muntanyes. La proposta que us faria és que estigueu almenys uns dies gaudint de la vista, la vista del cim el que heu pujat. Penseu amb les altres muntanyes d'aquí unes setmanes, però no durant els propers dies és simplement un sugeriment, que gaudiu del cim, perquè la vista que es veu des del cim que acabeu de pujar avui, és una vista que ja no l'avoreu d'aquí unes setmanes. Bé, acabo. Moltes felicitats. Us agraïm molt la confiança que heu tingut amb l'OPF, a vosaltres, a les famílies, a les amistats, i, com us deia, felicitats pel cim el que heu pujat. I moltes gràcies, fins sempre. La deixo? Bé, l'acte ja s'acaba. La universitat Pumpeu Fabra us agraeix a tots i totes la vostra assistència i, d'una manera especial, els quineu estat els veritables protagonistes, els graduats i graduades a la promoció del 2022. Ens acomiadem també dels familiars, dels amics que són avui a l'auditori, i dels que ens heu seguit també a través de la xarxa i d'internet. I acabarem l'acte amb l'imneuniversitari, el Gaudiamos Iguitur, que interpretarà el cor de l'OPF dirigida per Aida Vera. Us en sabeu la lletra? Si no us la sabeu, en el ventall que us han repartit a l'entrada, teniu la lletra per poder-ho acompanyar una miqueta. Quan acabi l'imne, demanarem els nous graduats i graduades que desfileu de manera festiva, com vulgueu cap al fons, en direcció al pati de Jaume I, i on esteu tots convidats, amics, familiars, professorats, a una copa d'acaba per celebrar la vostra nova condició de l'Umni de la Universitat Pumpeu-Fabra. Allà també podeu recollir un record de l'acte, que és aquesta revista que acaba de sortir del forn amb les fotografies d'avui mateix. La revista especial promoció 2022-360-UPF. Finalment, demanarem els familiars i els amics que us uniu també en aquesta celebració, un cop hagin desfilat tots els graduats i graduades. Per fer més ràpid el pas, a l'altre edifici, les persones assegudes a la zona 1 acompanyareu la desfilada dels graduats i sortireu pel fons d'aquest pati. Les persones assegudes a les zones 2, 3 i 4 passareu a la difícil de Jaume I per les escales que tenim just aquí a la part frontal, a la meva banda dreta, a la vostra banda esquerra. Dit això, ara sí que hem arribat al final, per tant només queda desitjar-vos una molt bona tarda a tothom, fins una altra ocasió, molta sort, i gaudiamos i guitor.