 En aquest cas, el que estem fent és treballar amb memòria històrica, treballar amb memòria històrica, de fet, que tenim en comú britànics i catalans, que són els bombers de justifistes de finals dels 30 i principis dels 40. Què és el que busquem? Nosaltres intentem fer una aportació a la creació d'una memòria històrica europea compartida. Creiem que és la manera de fer realitat al somni europeu, és a dir, ser capaços de conviure tots plegats pacíficament, respectant la nostra diversitat i posant en comú també una història que compartim. És una aportació que fem en clau europeista des de Catalunya, és una aportació que fem en clau pacifista i solidària des de Catalunya i que ens permet, en aquest cas, enllaçar amb el públic amb l'audiència britànica en un moment especialment important, quan es celebra en aquests 80 anys de l'inici de la guerra civil espanyola, ens permet apelar d'alguna manera el públic britànic. A veure, aquí el Regne Unit té una llarga història d'estudi, de reconeixement del que va ser la lluita contra el fascisme. Això a Espanya ha estat més una excepció que no pas una regla. Encara tenim un lloc com el Valle dels Caïdes, on tenim el dictador enterrat allà, on és honorat diàriament, se li fan misses amb el seu, en honor seu, per tant tenim molt de terreny per recórrer. Des de Catalunya s'està fent feina per recuperar la memòria dels republicans i les demòcrates que es van alçar contra els fascistes que han fet cop contra la República l'any 36, però a nivell de l'Estat hi ha moltíssima feina per fer. Catalunya i Espanya va ser un dels primers llocs a ser un merdejada sistemàticament per les forces de l'Eix, i d'alguna manera volíem intercanviar les experiències, els coneixements i les pràctiques memorials i també les recerques històriques d'actualitat entre la ciutat de Londres i no només Londres, COVID-19, Manchester i altres, i les experiències més de casa nostra, a Barcelona, i també d'Espanya, Guernica, etcètera. Aquí també els bombardejos van ser sistemàtics, la població civil va patir aquest terror de la taumoriment, no de per què gent anònima dins ocells de fer-lo, destruint vides i destruint edificis i destruint punts estratègics, i d'alguna manera també es van emmirallar amb la gent de Barcelona, hi ha algú en què ho va dir xarxa, gent de Londres mireu la gent de Barcelona com s'ha organitzat a fabricar refugis i a resistir els bombardejos sobre la ciutat. I pensaven que també és una mica una manera de compartir aquestes memòries transnacionals que són les que treballem nosaltres. El segle XXI, si no treballem la memòria i recuperarem aquesta memòria democràtica mirant i comparant què faran els altres païsis, intercanviant experiències i processos memorials, jo penso que un estricte visió local doncs ens quedem una mica reclosos amb nosaltres mateixos. El que s'hauria de prendre de Catalunya i sobretot Espanya també, que tenim molts més debres que Catalunya, però Catalunya també és que una política de memòria és donar un dret al ciutadà i el ciutadà ha de conèixer que el dret ens fa i ens activa la democràcia actual, reforça aquesta democràcia i no es poden manipular, cancel·lar, diguéssim, hi ha d'octrinar polítiques polies de la memòria. Òbviament tenim molta feina a fer i a vegades aquesta política de memòria low cost i sota titulars, que és defensa a casa nostra, doncs jo no hi crec massa. Jo penso que la memòria és una carrera a fons. És un procés que parla de la transmissió des del present, la mirem des del present, mirem el passat, però mirem des del present i actua i s'activa en el present. Aleshores és molt important que això es tingui a molta cura, que d'alguna manera la mirem, perquè és la base de la nostra democràcia. Aquest gran virus va ser una ciutat bombardejada. Dissortadament, en la nostra ciutat el dia 31 de maig del 38 va rebre un bombardeig terrible. 5 avions italians les 9 a matí van arrasar la ciutat. 224 morts en un minut. Les ciutats vam patir l'impacte brutal de la guerra i la nostra ciutat, especialment, va ser una de les escollides per a Mussolini, per a veure què passava, provocant terror a la població civil. A Gramllers sabem que les ciutats que hem vist sang i els nostres carrers tenim l'obligació d'explicar-ho, de compartir-ho amb els nostres fills i els nostres nens per fer conjuntament un clam a favor de la pau. I a Gramllers està profundament compromès amb aquesta història i ho fan moltes altres ciutats catalanes i moltes altres ciutats del món.